Johtaviksi itseään kutsuvissa tiedotusvälineissä globaalit kriisit selitetään väestölle aina tieteellisillä tutkimustuloksilla.
Olipa kyse sitten ilmastonmuutoksesta tai koronaviruskriisistä - aina sanotaan: "Tutkijat ovat samaa mieltä".
Mutta onko näin todella?
Eikö tiede kukoista kyseenalaistamisesta, epäilyksistä ja eri näkemysten välisestä keskustelusta?
Amerikkalainen fyysikko ja Nobel-palkittu Richard Feynman korosti epäilyksen keskeistä roolia tieteessä vielä vuonna 1965.
Hän totesi, että usko asiantuntijoiden tietämättömyyteen on tieteen keskeinen piirre, mikä
korostaa epäilyksen ja skeptisyyden tarvetta.
Tämä periaate on ratkaisevan tärkeä tieteelliselle edistykselle, sillä sen avulla voidaan esittää
uusia kysymyksiä ja laajentaa tietämyksen rajoja.
Feynman korosti, että epäilylle ei pidä vain jättää tilaa, vaan sitä pitää jopa aktiivisesti
rohkaista, jotta edistystä voidaan saavuttaa.
Todellisuus on kuitenkin erilainen.
Hans-Joachim Zillmer, kirjailija ja kokeellisen geologisen historian tutkija, tietää tämän.
Hän on jyrkästi eri mieltä ja sanoo: "On yleinen harhaluulo uskoa, että uudet tieteelliset
tutkimustulokset ovat automaattisesti vallitsevia."
Zillmerin mukaan tiedotusvälineillä on tässä keskeinen rooli.
Poliittisesti ohjatut tahot päättävät, mitä tutkimustuloksia ja -malleja levitetään ja mitä ei.
Myös vanhat teoriat tukahdutetaan, jos ne ovat ristiriidassa nykyisen maailmankuvan kanssa.
Sekä vanhat teoriat että, Zillmeriä lainatakseni, "radikaalisti uudet ja kenties arvokkaat
ideat eivät saa minkäänlaista tukea julkisuuteen".
Tiedemies, professori Christof Kuhbandner on henkilö, joka joutui valtavirtalehdistön voimakkaiden hyökkäysten
kohteeksi koronavirus-kriisin aikana, koska hän myös kyseenalaisti niin sanotut asiantuntijalausunnot.
Gunnar Kaiser kertoo haastattelussaan, missä hän näkee tieteen ytimen.
"Tiedemiehenä en periaatteessa koskaan puhu totuuksista.
Fyysikko ja Nobel-palkinnon voittaja Richard Feynman on sanonut: "Tieteen ydin on itse
asiassa asiantuntijoiden kyseenalaistaminen".
Kun ajattelen siis tieteellisesti, tehtäväni on kyseenalaistaa asiantuntijalausunnot ja edistää ihmiskunnan tietämystä.
Lisäksi jotkut ihmiset sekoittavat usein tiedeviestinnän roolit keskenään.
Oikeastaan minun pitäisi aina kysyä, puhunko tiedemiehenä vai asiantuntijana."
"Tiedemiehenä sinun tehtävänäsi on jopa kyseenalaistaa kaikki asiantuntijoiden myymät totuudet.
Se on tieteen todellinen tehtävä."
Kuitenkin jokainen, joka tekee näin tiedemiehenä, kärsii nopeasti seurauksista.
Viestinnän tutkija, professori Michael Meyen on vakiintuneiden tiedotusvälineiden jatkuvassa tulituksessa, mikä on
nyt johtanut hänen laajaan ammatilliseen syrjäytymiseensä.
Uudessa kirjassaan "How I lost my university" Meyen ei ainoastaan kuvaile yksityiskohtia kampanjasta, jossa hän menetti lähes
kaiken, mikä määritteli hänet akateemisena henkilönä, vaan analysoi myös syvempää, systeemistä taustaa: yliopistojen
radikaalia uudelleenjärjestelyä viimeisten 30 vuoden aikana.
Kyse on kaupallistamisesta, sopeutumisesta, pelosta ja tutkimuksen politisoinnista.
Meyen kirjoittaa: "Haluamme demokratiaa, mutta me valitsemme, kuka saa osallistua."
Fyysikko ja ilmastoaktivisti Sabine Hossenfelder kyseenalaistaa nyt menetelmät, joilla tietyt
sään ääri-ilmiöt yhdistetään ilmastonmuutokseen.
Hän sanoo: "Monet ilmastotutkijat tietävät, miten epätäydellisiä tutkimukset ovat, mutta he pitävät suunsa kiinni."
"Monet ilmastotutkijat tietävät hyvin, että tämä niin sanottu tutkimus ei ole luotettava, mutta he eivät sano
sanaakaan, koska se olisi poliittisesti epämukavaa.""
Anke Uhlenwinkel, maantieteen ja taloustieteen didaktiikan yliopistonlehtori, julkaisi äskettäin kirjan:
"Niiden, jotka häiritsevät, on lähdettävä - kriittisten professorien poistaminen yliopistoista".
AUF 1 -lehden haastattelussa hän kertoo, kuinka yhä useammat professorit menettävät työpaikkansa - ei huonon akateemisen työn
vuoksi vaan siksi, että he esittävät epämiellyttäviä kysymyksiä.
Aikoinaan vapaan keskustelun paikat ovat nyt pelon, sensuurin ja poliittisen mukautumisen instituutioita.
Kaikki, jotka eivät sovi vallitsevaan narratiiviin, saavat kenkää.
Elsa Mittmannsgruberin haastattelussa hän puhuu vallan väärinkäytöstä, yhdenmukaisuudesta ja tieteen idean pettämisestä.
Hän uskoo myös, että jokainen kansalainen voi muodostaa oman mielipiteensä vain, jos hän
saa käyttöönsä kaikki tieteelliset tosiasiat.
"... ja sitä paremmin tiedätte asioista, jotka voisitte itse asiassa kaikki tietää, ja se on paljon
enemmän kuin mistä yleensä keskustellaan julkisuudessa.".
Mitä enemmän tietää, sitä paremmin voi tietysti muodostaa oman, kohtuullisen perustellun
mielipiteensä ja myös yhteiskunnallisen mielipiteensä."
"Kun tiede itse asiassa kommunikoi asioista avoimesti tieteen sisällä, niin kyllä, joten näemme, että RKI:n pöytäkirjojen
kanssa tieteestä keskusteltiin siellä, mutta se, mitä yleisölle annettiin, niin sanotusti, oli sitten jotain aivan muuta.
Niin, ja tässä koronakriisissä on joitakin tiedemiehiä, joilla mielestäni oli todella jotain hyödyllistä sanottavaa, mutta heitä
ei yksinkertaisesti kuultu, heidät niin sanotusti syrjäytettiin.
Pääsemme vielä asiaan, koska osa tutkimuksemme ihmisistä kuuluu tähän kategoriaan, ja jos olisimme kuunnelleet heitä, meillä
olisi ollut ainakin kaksi mielipidettä, ja kansalaisina olisimme voineet itse päättää, kumpi niistä oli lopulta vakuuttavampi.
Jos näin ei tapahdu, eli jos sanomme "seuraa tiedettä" - se on itse asiassa ilmaus, joka on yhtä epätieteellinen
kuin mikä tahansa muu, koska "tiede" ei määrittele mitään.
"Tiede" ei puhu hyvästä tai pahasta, mutta tieteessä puhutaan tietyistä tosiasioista,
hypoteeseista, kokeista, mitä tahansa teemme.
Kysymyksiä, joten voitte myös tehdä tutkimuksia ja sanoa: "Okei, siitä on tullut tätä ja tätä ja tätä",
mutta se ei välttämättä kerro "hyvää" ja "huonoa".
Sen sijaan siinä vain sanotaan, että tietty prosenttiosuus vastaajista sanoi näin ja näin.
Ja sitten voin muodostaa oman mielipiteeni kansalaisena, kun minulla on laajasti tietoa, pidänkö tätä
kyseenalaisena vai sanonko, että kaikki ystäväni sanovat samaa, mistä sinä olet oikeastaan järkyttynyt?
Voin viime kädessä päättää sen itse.
Mutta jos minulla ei ole tätä todellisten tulosten kirjoa ja minulle sanotaan, että kyllä, mutta on olemassa tämä yksi tulos,
ja meidän on noudatettava sitä, silloin en voi enää tehdä niin, ja yhteiskunnasta tulee epävapaa,
koska yksilön valinnanvapaus ei enää ole olemassa."
Haastattelussa professori Anke Uhlenwinkel puhuu myös niin sanotusta kolmannen osapuolen
rahoituksesta, jota käytetään tutkimuksen rahoittamiseen.
"Kolmannen osapuolen rahoitus on hyvin tärkeä seikka.
Siinä yleensä mainitaan, mitä "hyviä" asioita halutaan, ja siinä on myös joitakin niin sanottuja "buzzwords", jotka sinun on
ehdottomasti sisällytettävä näihin kolmannen osapuolen rahoitushakemuksiin, jotta sinulla olisi mitään mahdollisuuksia.
Ja sillä välin on olemassa kolmannen osapuolen varoja, joista on tehty tarjouspyyntöjä ja jotka on jo käytännössä jaettu."
Professori Werner Kirstein käsitteli myös tätä rahoitusongelmaa 14. AZK-kokouksessa ja keksi termin "poliittinen ilmastonmuutos".
"Sitten käsittelen sitä, että EU ja yksittäiset valtiot myöntävät tälle alalle paljon rahoitusta.
Niin monia tiedemiehiä rekrytoidaan kehittämään ilmasto-ohjelmia ja tekemään niitä koskevaa
tutkimusta, jotta niille saadaan rahoitusta.
Koska tulen itse yliopistosta, olemme nähneet, että yliopistojen perusrahoitus ei riitä
kunnollisen normaalin toiminnan järjestämiseen.
Mitä tiedemies sitten tekee?
Hän tarkastelee EU:n ja Saksan rahoitusluetteloita, ja myös muissa maissa on tällaisia luetteloita.
Ja nyt huomaatte, että löydätte jonkin aiheen, joka sopii ilmastonmuutokseen, ja sitten teen hakemuksen, muotoilen
hakemuksen, jätän hakemuksen asianomaiselle viranomaiselle.
Ja katso, heti kun sana ilmaston lämpeneminen tai lämpötilan nousu mainitaan missä tahansa yhteydessä, rahaa virtaa.
Oudointa, mitä olen koskaan kokenut, oli se, kun ryhmä biologeja, jotka eivät olleet lainkaan ilmastotutkijoita - he eivät edes
tienneet, mitä ilmastonmuutos oikeastaan oli, ilmaston lämpeneminen, okei, voitte käsitellä sitä - ja sitten biologien
aiheena oli: "Runkomatojen käyttäytyminen lämpötilan noustessa"!
Niin pitkälle on tultu, asialla ei ole enää mitään merkitystä, pääasia on ilmastonmuutos, ja sitten raha virtaa.
Kyllä, sitten näkee anteliaat sponsorit, joten ei ole vain EU, joka tukee tällaista, myös liittovaltion ministeriöt tukevat
tällaisia sovelluksia, ja tutkimuksella on jotain tekemistä.
Sanon monille kollegoilleni: "Mitä te teette, ettekö te tarkista totuutta tai sitä, mitä on tekeillä?".
"Kyllä, me tarvitsemme rahaa, rahan on virrattava. Miten me haluamme olla olemassa, jos meillä ei ole rahaa?"
Ja sitten voi tietenkin palkata taas tohtoriopiskelijoita, joten voi ostaa tietokoneita, investoida
laitteisiin, henkilöstöön jne. ja sitten jotain virtaa.
Mutta siihen tarvitaan rahoitusta, ja silloin ei ole väliä, minkä aiheen valitset, kunhan
se liittyy jotenkin ilmaston lämpenemiseen.
Se on surullista, mutta niin se vain toimii."
Tiedemiehet eivät siis saa olla lainkaan samaa mieltä, koska tiede elää
kyseenalaistamisesta, epäilyksistä ja avoimesta keskustelusta.
On selvää, että tutkimus on riippuvainen politiikasta ja että politiikka ohjaa sitä rahoituksen myöntämisen kautta.
Yleisö saa tietää poliittisesti halutuista tieteellisistä tuloksista vain johtavien tiedotusvälineiden kautta.
Tutkijat ovat ansassa, koska heidän tieteellinen maineensa ja usein myös heidän toimeentulonsa ovat
uhattuina, jos he lähtevät tästä järjestelmästä.
Siksi vetoamme kaikkiin vilpittömiin tutkijoihin - niihin tiedemiehiin, jotka haluavat tehdä rehellistä tutkimusta -
että he eivät anna lahjoa itseään, vaan nostavat äänensä, esittävät vastatodisteita ja puuttuvat rohkeasti epäkohtiin.