U samoproglašenim mainstream medijima, globalne krize se javnosti uvijek objašnjavaju znanstvenim nalazima.
Bilo da se radi o klimatskim promjenama ili krizi s koronavirusom – poruka je uvijek: "Znanstvenici se slažu."
Ali je li to doista istina?
Ne napreduje li znanost na propitivanju, sumnji i raspravi o različitim mišljenjima?
Richard Feynman, američki fizičar i dobitnik Nobelove nagrade, naglasio je središnju ulogu sumnje u znanosti još 1965. godine.
Izjavio je da je vjerovanje u neznanje stručnjaka temeljna karakteristika znanosti,
što naglašava nužnost sumnje i skepticizma.
Ovo načelo je ključno za znanstveni napredak, jer omogućuje postavljanje novih pitanja i proširivanje granica znanja.
Feynman je naglasio da se ne smije samo dopustiti prostora za sumnju, već je i aktivno poticati kako bi se postigao napredak.
Međutim, stvarnost izgleda drugačije.
Hans-Joachim Zillmer, autor i istraživač eksperimentalne povijesti Zemlje, to zna.
On se žestoko ne slaže, rekavši: "Uobičajena je zabluda vjerovati da novi znanstveni
istraživački nalazi automatski dobivaju prihvaćanje."
Prema Zillmeru, mediji u tome igraju ključnu ulogu.
Politički kontrolirani, oni odlučuju koji se nalazi i modeli promoviraju, a koji ne.
Slično tome, stare teorije se potiskuju ako proturječe trenutnom svjetonazoru.
I stare teorije i, citirajući Zillmera: „radikalno nove i možda vrijedne ideje ne dobivaju podršku za njihovo objavljivanje“.
Znanstvenik prof. Christof Kuhbandner je netko tko je bio pod lupom mainstream medija tijekom krize s koronom
jer je dovodio u pitanje i takozvana mišljenja stručnjaka.
U intervjuu s Gunnarom Kaiserom objašnjava što smatra bit znanosti.
„Kao znanstvenik, zapravo nikad ne govorim o istinama.
Postoji citat Richarda Feynmana, fizičara i dobitnika Nobelove nagrade, koji je rekao: "Bit
znanosti je zapravo ispitivati ​​stručnjake."
Dakle, ako razmišljam znanstveno, moj je zadatak propitivati ​​mišljenja stručnjaka i proširivati ​​ljudsko znanje.
I često postoji zamjena uloga u znanstvenoj komunikaciji među nekim ljudima.
Strogo govoreći, uvijek bih trebao pojasniti: Govorim li kao znanstvenik ili kao stručnjak?
„Kao znanstvenik, imate čak i zadatak propitivati ​​svaku istinu koju iznose stručnjaci.“
To je pravi zadatak znanosti.”
Međutim, znanstvenici koji djeluju na ovaj način moraju se brzo suočiti s posljedicama.
Komunikološki znanstvenik prof. Michael Meyen pod stalnom je vatrom etabliranih medija, što je sada
dovelo do njegovog potpunog profesionalnog isključenja.
U svojoj novoj knjizi "Kako sam izgubio svoje sveučilište", Meyen ne samo da opisuje detalje kampanje u kojoj je izgubio gotovo sve
što ga je definiralo kao znanstvenika, već analizira i dublju, sistemsku pozadinu: radikalno
restrukturiranje sveučilišta u posljednjih 30 godina.
Radi se o komercijalizaciji, prilagodbi, strahu i politizaciji istraživanja.
Meyen piše: "Želimo demokraciju, ali mi biramo tko će sudjelovati."
Fizičarka i klimatska aktivistica Sabine Hossenfelder sada dovodi u pitanje metodologiju koja se koristi za povezivanje određenih
ekstremnih vremenskih događaja s klimatskim promjenama.
Ona kaže: „Mnogi klimatolozi znaju koliko su pogrešne studije koje izlaze iz ovog Centra za vremensku atribuciju, ali šute.“
“Mnogi su klimatolozi koji vrlo dobro znaju da ovo takozvano istraživanje nije pouzdano, ali ne
kažu ni riječi jer bi to bilo politički nezgodno.”
Anke Uhlenwinkel, sveučilišna profesorica didaktike geografije i ekonomije, nedavno je objavila knjigu:
"Oni koji uzrokuju probleme moraju otići – Uklanjanje kritičnih profesora sa sveučilišta."
U intervjuu za AUF 1, gđa. Uhlenwinkel opisuje kako sve više profesora gubi posao – ne zbog lošeg
znanstvenog rada, već zato što postavljaju neugodna pitanja.
Ono što su nekada bila mjesta slobodne rasprave sada su institucije straha, cenzure i političkog konformizma.
Svatko tko se ne uklapa u prevladavajući narativ biva izbačen.
U razgovoru s Elsom Mittmannsgruber, ona raspravlja o zlouporabi moći, konformizmu i izdaji ideala znanosti.
I ona vjeruje da svaki građanin može formirati vlastito mišljenje samo ako ima pristup punom spektru znanstvenih činjenica.
“… i što ste bolje informirani o stvarima, to biste zapravo svi mogli znati, a to je puno
više od onoga što se obično javno raspravlja.
Što više znate, to bolje možete formirati utemeljeno osobno mišljenje, a ujedno i mišljenje za društvo."
„Iako znanost unutar znanosti zapravo otvoreno komunicira stvari, da, to vidimo s RKI protokolima, gdje se raspravljalo o znanosti,
ali ono što je potom objavljeno bilo je nešto sasvim drugo.
Da, i u ovoj krizi s koronavirusom, postoje neki znanstvenici koji su, mislim, zapravo imali nešto smisleno za reći, ali jednostavno
nisu bili saslušani; bili su, da tako kažem, marginalizirani.
Doći ćemo do toga kasnije, jer neki od ljudi u našoj studiji definitivno spadaju u tu kategoriju, i da smo ih čuli,
imali bismo barem dva mišljenja, a kao građani mogli bismo sami odlučiti koje nam se na kraju čini uvjerljivijim.
Ako se to ne dogodi, ako kažemo, da tako kažemo, "slijedite znanost" - to je zapravo izraz koji je jednako
neznanstven kao i sve ostalo, jer "znanost" ništa ne propisuje.
„Znanost“ ne govori o dobru ili zlu, ali u znanosti govorimo o specifičnim činjenicama,
hipotezama, eksperimentima, što god radimo.
Možete postavljati pitanja, tj. provoditi ankete i reći: U redu, ovo je što je ispalo, ali ne mora nužno reći "dobro" i "loše".
Umjesto toga, jednostavno navodi koji je postotak ispitanika rekao ovo i ono.
A onda, kao građanin, mogu formirati vlastito mišljenje, ako sam široko informiran, smatram li ovo zabrinjavajućim ili kažem,
pa, svi moji poznanici kažu isto, što se toliko uzrujavate?
U konačnici, to mogu sam odlučiti.
Ali ako nemam ovaj raspon stvarnih rezultata i kaže se, da, ali postoji ovaj jedan rezultat i mi ga slijedimo, onda to
jednostavno više ne mogu učiniti i tada društvo postaje neslobodno jer sloboda izbora za pojedinca više nije dana."
U intervjuu, profesorica Anke Uhlenwinkel također raspravlja o takozvanom financiranju
treće strane, koje financira istraživanje.
„Da, financiranje od treće strane je vrlo važna točka u ovome.
Obično navodi koje su "dobre" stvari željene, a sadrži i neke "popularne riječi" koje apsolutno morate uključiti u ove
prijave za bespovratna sredstva kako biste uopće imali šanse.
A sada se raspisuju i natječaji za sredstva trećih strana, koja su praktički već dodijeljena.”
Profesor dr. Werner Kirstein također se osvrnuo na ovaj problem financiranja na 14. konferenciji
AZK-a i skovao termin "politogene klimatske promjene".
„Kasnije ću detaljnije objasniti da se ovdje osigurava mnogo sredstava, naravno od strane EU i pojedinačnih država.“
Stoga se mnogi znanstvenici regrutiraju za razvoj i istraživanje klimatskih programa.
Na taj se način zatim osigurava financiranje.
Problem je što i sam dolazim sa sveučilišta, a vidjeli smo da osnovno financiranje na sveučilištima
jednostavno nije dovoljno za normalno funkcioniranje.
Pa što onda znanstvenik radi?
Pretraže katalog financiranja EU i njemački katalog financiranja, a i druge zemlje imaju slične programe.
I sad vidite, vi odaberete temu vezanu uz klimatske promjene, a ja onda podnesem prijavu,
formuliram prijavu i predam je nadležnom tijelu.
I gle čuda, čim se riječi klimatske promjene ili porast temperature spomenu u bilo kojem kontekstu, novac počinje teći.
Najneobičnija stvar koju sam ikada doživio bila je kada je grupa biologa, uopće ne klimatologa – nisu čak ni znali što su zapravo
klimatske promjene, globalno zatopljenje, u redu, s tim se možete nositi – i onda je tema za biologe bila: "Ponašanje
crva koji žive u Waddenskom moru s porastom temperature!"
Došlo je do ovoga; Sama tema je postala potpuno nebitna. Glavno je da se radi o klimatskim promjenama, a onda novac teče.
Da, onda vidite velikodušne financijere; nije samo EU ta koja financira takve stvari, već i savezna ministarstva koja podržavaju
takve primjene, i onda istraživanje ima nešto za napraviti.
Mnoge moje kolege - kažem im: "Što zapravo radite? Zar ne provjeravate činjenice ili što se događa?"
"Pa, treba nam novac, novac mora teći. Kako bismo trebali postojati ako ostanemo bez novca?"
A onda, naravno, možete ponovno zaposliti doktorande, možete kupiti računala, možete ulagati u
opremu, osoblje i tako dalje, i onda novac počinje teći.
Ali za to vam je potrebno financiranje, i onda u osnovi nije važno koju temu odaberete,
sve dok je povezana s globalnim zagrijavanjem.
Tužno je, ali tako je."
Znanstvenici se stoga ne bi trebali slagati, jer znanost napreduje na propitivanju, sumnji i otvorenoj raspravi.
Očito je da istraživanje ovisi o politici i da ga politika kontrolira putem raspodjele sredstava.
Javnost saznaje o politički poželjnim znanstvenim otkrićima samo putem mainstream medija.
Znanstvenici su stoga zarobljeni jer je njihov znanstveni ugled, a često i njihova egzistencija,
ugrožena ako napuste redove unutar ovog sustava.
Stoga se apel upućuje svakom iskrenom istraživaču - onim znanstvenicima koji žele provoditi poštena istraživanja - da
ne dopuste da budu korumpirani, već da dignu svoj glas, iznesu protudokaze i budu hrabri u rješavanju ovih zlouporaba.