Az önjelölt vezető médiában a globális válságokat mindig tudományos eredményekkel magyarázzák a lakosságnak.
Legyen szó az éghajlatváltozásról vagy a koronavírus-válságról - mindig azt mondják: "A tudósok egyetértenek".
De valóban így van ez?
A tudomány nem a megkérdőjelezésből, a kételyből, a különböző nézetek közötti vitából él?
Richard Feynman amerikai fizikus, Nobel-díjas fizikus még 1965-ben hangsúlyozta a kétely központi szerepét a tudományban.
Kijelentette, hogy a szakértők tudatlanságába vetett hit a tudomány egyik alapvető jellemzője, ami a
kétely és a szkepticizmus szükségességét hangsúlyozza.
Ez az elv döntő fontosságú a tudományos fejlődés szempontjából, mivel lehetővé teszi új kérdések
feltevését és a tudás határainak kiterjesztését.
Feynman hangsúlyozta, hogy a haladás érdekében nemcsak teret kell hagyni a kételyeknek, hanem aktívan ösztönözni is kell őket.
A valóság azonban más.
Hans-Joachim Zillmer, a kísérleti földtörténeti kutatások szerzője és kutatója tudja ezt.
Ezzel hevesen nem ért egyet, és azt mondja: "Gyakori tévhit, hogy az új tudományos
kutatási eredmények automatikusan érvényesülnek".
Zillmer szerint a média kulcsszerepet játszik ebben.
Politikai irányítással döntik el, hogy mely eredményeket és modelleket propagálják, és melyeket nem.
A régi elméleteket is elnyomják, ha ellentmondanak az aktuális világképnek.
Mind a régi elméletek, mind pedig - Zillmer szavaival élve - "a radikálisan új és talán értékes ötletek
nem kapnak támogatást a nyilvánosságra hozatalukhoz".
Prof. Dr. Christof Kuhbandner tudós az, akit a koronavírus-válság idején a mainstream sajtó erősen célkeresztbe vett,
mert ő is megkérdőjelezte az úgynevezett szakértői véleményeket.
A Gunnar Kaiserrel készített interjúban kifejti, hogy hol látja a tudomány magját.
"Tudósként alapvetően soha nem beszélek igazságokról.
Van egy mondat Richard Feynman fizikustól, Nobel-díjas fizikustól, aki azt mondta: "A tudomány
lényege valójában a szakértők megkérdőjelezése".
Amikor tehát tudományosan gondolkodom, az a feladatom, hogy megkérdőjelezzem a szakértői
véleményeket és továbbfejlesszem az emberiség tudását.
És a tudományos kommunikációban gyakran előfordul, hogy egyesek összekeverik a szerepeket.
Tulajdonképpen mindig azt kellene mondanom: "Tudósként beszélek, vagy szakértőként beszélek?"."
"Tudósként még az is a feladatod, hogy megkérdőjelezz minden olyan igazságot, amelyet szakértők árulnak.
Ez a tudomány igazi küldetése."
Aki azonban tudósként teszi ezt, az hamarosan elszenvedi a következményeket.
A kommunikációkutató Michael Meyen professzor állandó támadásoknak van kitéve a bevett média részéről, ami
mostanra széleskörű szakmai marginalizálódásához vezetett.
"Hogyan vesztettem el az egyetememet" című új könyvében Meyen nemcsak annak a kampánynak a részleteit írja le, amelyben szinte
mindent elvesztett, ami akadémikusként meghatározta őt, hanem egy mélyebb, rendszerszintű hátteret is elemez: az
egyetemek elmúlt 30 évben lezajlott radikális átalakítását.
Ez a kereskedelemről, az alkalmazkodásról, a félelemről és a kutatás politizálásáról szól.
Meyen azt írja: "Mi demokráciát akarunk, de mi választjuk meg, hogy ki vehet részt benne".
Sabine Hossenfelder fizikus és klímaaktivista most megkérdőjelezi azt a módszertant, amellyel bizonyos szélsőséges időjárási
eseményeket az éghajlatváltozással hoznak összefüggésbe.
Azt mondja: "Sok éghajlatkutató tudja, hogy az időjárás-térképezéssel foglalkozó központból származó
tanulmányok mennyire hiányosak, mégis befogják a szájukat".
"Sok olyan klímatudós van, aki nagyon jól tudja, hogy ez az úgynevezett kutatás nem megbízható, de nem szól
egy szót sem, mert ez politikailag kényelmetlen lenne.""
Anke Uhlenwinkel, a földrajz és a közgazdaságtan didaktikájának egyetemi professzora nemrégiben könyvet jelentetett meg:
"Aki zavar, annak mennie kell - a kritikus professzorok eltávolítása az egyetemekről".
Az AUF 1-nek adott interjújában leírja, hogy egyre több professzor veszíti el az állását - nem a rossz tudományos munka
miatt, hanem azért, mert kényelmetlen kérdéseket tesznek fel.
Az egykor a szabad vita helyszínei ma a félelem, a cenzúra és a politikai konformizmus intézményei.
Aki nem illik bele az uralkodó narratívába, azt kirúgják.
Az Elsa Mittmannsgruberrel készített interjúban a hatalommal való visszaélésről, a
konformizmusról és a tudomány eszméjének elárulásáról beszél.
Úgy véli továbbá, hogy minden polgár csak akkor alakíthatja ki saját véleményét, ha a
tudományos tények teljes köréhez hozzáférhet.
"... és annál többet tudunk azokról a dolgokról, amelyeket valójában mindannyian tudhatnánk, és ez sokkal
több, mint amit általában a nyilvánosságban megvitatnak.
Természetesen minél többet tudsz, annál inkább megalapozott véleményt tudsz
kialakítani magadról, és társadalmi véleményt is."
"Ahol a tudomány valóban nyíltan kommunikál dolgokat a tudományon belül, igen, tehát azt látjuk, hogy az RKI
jegyzőkönyvek esetében a tudományt ott megvitatták, de amit a nyilvánosságnak adtak, úgymond, az valami teljesen más volt.
Igen, és ebben a koronaválságban vannak olyan tudósok, akiknek szerintem valóban volt valami hasznos mondanivalójuk, de
egyszerűen nem hallgatták meg őket, úgymond marginalizálták őket.
Majd rátérünk erre, mert a tanulmányunkban szereplő emberek egy része ebbe a kategóriába tartozik, és ha meghallgattuk volna
őket, legalább két véleményt kaptunk volna, és állampolgárként magunk dönthettük volna
el, hogy végül melyiket találtuk meggyőzőbbnek.
Ha ez nem történik meg, vagyis ha azt mondjuk, hogy "kövessük a tudományt" - ez valójában egy olyan
kifejezés, amely éppoly tudománytalan, mint bármi más, mert a "tudomány" nem határoz meg semmit.
A "tudomány" nem beszél jóról vagy rosszról, de a tudományban bizonyos tényekről,
hipotézisekről, kísérletekről, bármit is teszünk.
Kérdések, tehát felméréseket is lehet végezni, és azt mondani: Oké, most ez és ez és ez jött ki belőle,
de nem feltétlenül mondja ki, hogy "jó" és "rossz".
Ehelyett csak azt írja, hogy a megkérdezettek ilyen és ilyen százaléka mondta ezt és ezt.
És akkor állampolgárként, amikor széleskörűen tájékozott vagyok, kialakíthatom a saját véleményemet, hogy ezt megkérdőjelezhetőnek
találom-e, vagy azt mondom, hogy nos, az összes barátom ugyanazt mondja, tulajdonképpen mi az, ami miatt felháborodtál?
Ezt végső soron magam dönthetem el.
De ha nincs meg a tényleges eredményeknek ez a skálája, és azt mondják nekem, hogy igen, de van ez az egy eredmény, és azt
fogjuk követni, akkor ezt már nem tehetem meg, és a társadalom nem lesz szabad, mert az egyén választási szabadsága megszűnik."
Az interjúban Anke Uhlenwinkel professzor az úgynevezett harmadik féltől származó finanszírozásról is
beszél, amelyet a kutatás finanszírozására használnak.
"Igen, a harmadik féltől származó finanszírozás nagyon fontos szempont.
Ebben általában szerepel, hogy milyen "jó" dolgok kívánatosak, és vannak olyan "divatos szavak" is, amelyeket feltétlenül
bele kell foglalnia ezekbe a harmadik féltől származó finanszírozási kérelmekbe, hogy egyáltalán legyen esélye.
Közben pedig ténylegesen vannak olyan harmadik féltől származó források, amelyekre pályázatot írnak ki,
és amelyek gyakorlatilag már kiosztásra kerültek."
Prof. Dr. Werner Kirstein a 14. AZK-n szintén foglalkozott a finanszírozás problémájával, és
megalkotta a "politogén éghajlatváltozás" kifejezést.
"Akkor rátérek arra a tényre, hogy itt nagy mennyiségű finanszírozást biztosítanak,
természetesen az EU és az egyes államok.
Ezért sok tudóst toboroznak, hogy éghajlati programokat dolgozzanak ki, hogy kutatásokat végezzenek
velük kapcsolatban, hogy finanszírozást kapjanak rájuk.
Mivel én magam is egyetemről jövök, láttuk, hogy az egyetemek alapfinanszírozása nem elegendő
a megfelelő normális működés megszervezéséhez.
Mit tesz tehát a tudós?
Megnézi az uniós és a német finanszírozási katalógust, és más országokban is létezik ilyen.
És most azt látja, hogy talál valamilyen témát, ami beleillik az éghajlatváltozásba, és akkor csinálok egy
pályázatot, megfogalmazok egy pályázatot, benyújtom a pályázatot az illetékes hatósághoz.
És lám, amint a globális felmelegedés vagy a hőmérséklet-emelkedés szó bármilyen összefüggésben szóba kerül, a pénz beáramlik.
A legfurcsább dolog, amit valaha is tapasztaltam, az volt, amikor egy biológusokból álló csoport, egyáltalán nem klimatológusok -
azt sem tudták, hogy mi is az a klímaváltozás valójában, globális felmelegedés, oké, azzal lehet foglalkozni -,
és akkor a biológusok témája az volt: "A fülesférgek viselkedése a hőmérséklet növekedésével"!
Ennyire messzire jutottunk, a kérdés már egyáltalán nem játszik szerepet, a lényeg az
éghajlatváltozás, és akkor már folyik a pénz.
Igen, akkor láthatod a nagylelkű támogatókat, tehát nem csak az EU támogatja az ilyesmit, hanem a szövetségi
minisztériumok is támogatják az ilyen pályázatokat, és a kutatásnak is van valami köze hozzá.
Sok kollégámnak azt mondom: "Mit csinálsz, nem ellenőrzöd az igazságot, vagy hogy mi folyik itt?".
"Igen, pénzre van szükségünk, a pénznek áramolnia kell. Hogyan akarunk létezni, ha nincs pénzünk?"
Aztán persze ismét alkalmazhatsz doktoranduszokat, tehát vehetsz számítógépeket, beruházhatsz
berendezésekbe, személyzetbe stb., és akkor valami folyik.
De ehhez finanszírozásra van szükség, és akkor nem igazán számít, hogy milyen témát választasz,
amíg van valami köze a globális felmelegedéshez.
Szomorú, de ez így működik."
Tehát a tudósok egyáltalán nem érthetnek egyet, mert a tudomány a megkérdőjelezésből, a kételyből és a nyílt vitából él.
Nyilvánvaló, hogy a kutatás a politikától függ, és a finanszírozás elosztásán keresztül a politika irányítja.
A közvélemény csak a vezető médián keresztül értesül a politikailag kívánatos tudományos eredményekről.
A tudósok csapdába esnek, mert tudományos hírnevük és gyakran megélhetésük is veszélybe kerül, ha elhagyják ezt a rendszert.
Ezért a felhívás minden őszinte kutatóhoz - azokhoz a tudósokhoz, akik tisztességes kutatásokat akarnak végezni -, hogy ne hagyják
magukat korrumpálni, hanem emeljék fel a hangjukat, szolgáltassanak
ellenbizonyítékokat, és bátran foglalkozzanak a sérelmekkel.