Pašpasludinātajos vadošajos plašsaziņas līdzekļos globālās krīzes iedzīvotājiem vienmēr
tiek skaidrotas ar zinātniskiem atklājumiem.
Neatkarīgi no tā, vai runa ir par klimata pārmaiņām vai koronavīrusu krīzi, vienmēr
tiek teikts: "Zinātnieki ir vienisprātis."
Bet vai tas tiešām tā ir?
Vai zinātne nevairojas no jautājuma uzdošanas, šaubām, no dažādu viedokļu apspriešanas?
Amerikāņu fiziķis un Nobela prēmijas laureāts Ričards Feinmans (Richard Feynman) vēl
1965. gadā uzsvēra šaubu būtisko lomu zinātnē.
Viņš norādīja, ka ticība ekspertu nezināšanai ir zinātnes pamatīpašība, kas uzsver šaubu un skepticisma nepieciešamību.
Šis princips ir būtisks zinātnes progresam, jo tas ļauj uzdot jaunus jautājumus un paplašināt zināšanu robežas.
Feinmans uzsvēra, ka, lai panāktu progresu, ir ne tikai jāatstāj vieta šaubām, bet tās pat aktīvi jāveicina.
Tomēr realitāte ir citāda.
To zina autors un eksperimentālās ģeoloģijas vēstures pētnieks Hanss Joahims Zillmers.
Viņš tam kategoriski nepiekrīt un saka: "Ir izplatīts maldīgs uzskats, ka jaunie zinātnisko
pētījumu rezultāti automātiski gūst virsroku."
Pēc Zillmera domām, plašsaziņas līdzekļiem šeit ir ļoti liela nozīme.
Politiski kontrolētas, tās lemj, kuri secinājumi un modeļi tiks izplatīti un kuri ne.
Arī vecās teorijas tiek apspiestas, ja tās ir pretrunā ar pašreizējo pasaules uzskatu.
Gan vecās teorijas, gan, citējot Zillmeru, "radikāli jaunas un, iespējams, vērtīgas idejas
nesaņem nekādu atbalstu, lai tās popularizētu".
Zinātnieks profesors Dr. Kristofs Kūbandners ir cilvēks, pret kuru koronavīrusa krīzes laikā bija vērsta galvenā
prese, jo viņš apšaubīja arī tā sauktos ekspertu viedokļus.
Intervijā ar Gunnaru Kaizeru viņš skaidro, kur viņš saskata zinātnes būtību.
"Kā zinātnieks es būtībā nekad nerunāju par patiesībām.
Fiziķis un Nobela prēmijas laureāts Ričards Feinmans (Richard Feynman) ir teicis:
"Zinātnes būtība patiesībā ir ekspertu apšaubīšana."
Tāpēc, domājot zinātniski, man ir uzdevums apšaubīt ekspertu viedokļus un paplašināt cilvēces zināšanas.
Un bieži vien daži cilvēki sajauc lomas zinātniskajā komunikācijā.
Patiesībā man vienmēr vajadzētu teikt: "Vai es runāju kā zinātnieks, vai kā eksperts?"
"Jums kā zinātniekam ir pat uzdevums apšaubīt jebkuru patiesību, ko pārdod eksperti.
Tā ir patiesā zinātnes misija."
Tomēr, ja jūs to darīsiet kā zinātnieks, jūs ātri izjutīsiet sekas.
Komunikācijas zinātnieks profesors Maikls Meijens (Michael Meyen) ir pakļauts pastāvīgai kritikas ugunij no
pazīstamiem plašsaziņas līdzekļiem, kas ir novedusi pie viņa plašas profesionālās marginalizācijas.
Savā jaunajā grāmatā "Kā es zaudēju savu universitāti" Meijens ne tikai apraksta kampaņas detaļas, kurā viņš zaudēja gandrīz visu,
kas viņu kā akadēmiķi raksturoja, bet arī analizē dziļāku, sistēmisku fonu - radikālo
universitāšu pārstrukturēšanu pēdējo 30 gadu laikā.
Runa ir par komercializāciju, pielāgošanos, bailēm un pētniecības politizāciju.
Meijens raksta: "Mēs vēlamies demokrātiju, bet mēs izvēlamies, kam ļaut tajā piedalīties."
Fiziķe un klimata aktīviste Sabīne Hossenfelde (Sabine Hossenfelder) tagad apšauba metodoloģiju, kas izmantota, lai
dažus ekstremālus laikapstākļus saistītu ar klimata pārmaiņām.
Viņa saka: "Daudzi klimata zinātnieki zina, cik nepilnīgi ir pētījumi, ko veic šajā
laikapstākļu kartēšanas centrā, taču viņi klusē."
"Daudzi klimata zinātnieki ļoti labi zina, ka šie tā sauktie pētījumi nav uzticami, bet
viņi neko nesaka, jo tas būtu politiski neērti."
Anke Uhlenvinkela, universitātes ģeogrāfijas un ekonomikas didaktikas profesore, nesen publicēja grāmatu:
"Tiem, kas traucē, ir jādodas prom - kritiski noskaņoto profesoru aizvākšana no universitātēm".
Intervijā ar AUF 1 viņa stāsta par to, ka arvien vairāk profesoru zaudē darbu - nevis sliktā akadēmiskā
darba dēļ, bet gan tāpēc, ka uzdod neērtus jautājumus.
Kādreiz brīvas diskusijas vietas tagad ir baiļu, cenzūras un politiskā konformisma institūcijas.
Ikviens, kurš neatbilst dominējošajam naratīvam, tiek apzagts.
Intervijā ar Elzu Mittmannsgruberi viņa stāsta par varas ļaunprātīgu izmantošanu, konformismu un zinātnes idejas nodevību.
Viņa arī uzskata, ka ikviens pilsonis var izveidot savu viedokli tikai tad, ja viņam ir pieejami visi zinātniskie fakti.
"... un jo labāk jūs zināt par lietām, ko jūs patiesībā visi varētu zināt, un tas ir daudz vairāk nekā
tas, kas parasti tiek apspriests publiskajā telpā.
Protams, jo vairāk jūs zināt, jo vairāk varat izveidot savu pietiekami pamatotu viedokli un arī sabiedrības viedokli."
"Ja zinātne patiesībā atklāti komunicē lietas zinātnes ietvaros, jā, mēs redzam, ka ar RKI protokoliem, tur
tika apspriesta zinātne, bet tas, kas tika sniegts sabiedrībai, tā sakot, bija pavisam kas cits.
Jā, un šajā koronas krīzē ir daži zinātnieki, kuriem, manuprāt, patiešām bija ko noderīgu pateikt, bet viņi
vienkārši netika sadzirdēti, viņi tika, tā teikt, atstumti.
Mēs pie tā nonāksim, jo daži no mūsu pētījumā iekļautajiem cilvēkiem ietilpst šajā kategorijā, un, ja mēs viņus būtu
uzklausījuši, mums būtu vismaz divi viedokļi, un mēs kā pilsoņi paši būtu varējuši
izlemt, kurš no tiem mums šķiet pārliecinošāks.
Ja tā nenotiek, t.i., ja mēs sakām "sekojiet zinātnei", - tas patiesībā ir tikpat nezinātnisks
izteiciens kā jebkas cits, jo "zinātne" neko nekonkretizē.
"Zinātne" nerunā par labu vai sliktu, bet zinātnē mēs runājam par noteiktiem faktiem,
hipotēzēm, eksperimentiem, jebko, ko mēs darām.
Jautājumi, tāpēc jūs varat arī veikt aptaujas un teikt: labi, tagad no tā ir iznācis tas un tas, un tas,
un tas, bet tas ne vienmēr saka "labi" un "slikti".
Tā vietā ir tikai norādīts, ka tāds un tāds respondentu īpatsvars atbildēja tā un tā.
Un tad es kā pilsonis, kad esmu plaši informēts, varu pats veidot savu viedokli, vai man tas šķiet apšaubāms,
vai arī es saku: "Nu, visi mani draugi saka to pašu, par ko jūs patiesībā esat satraukts?".
To galu galā varu izlemt pats.
Bet, ja man nav šo faktisko rezultātu diapazona un man tiek pateikts: jā, bet ir viens rezultāts, un mēs tam
sekosim, tad es to vairs nevaru darīt, un tad sabiedrība kļūst nebrīva, jo indivīdam vairs nav izvēles brīvības."
Intervijā profesore Anke Uhlenvinkela runā arī par tā saukto trešo pušu finansējumu, kas tiek izmantots pētījumu finansēšanai.
"Jā, trešo pušu finansējums ir ļoti svarīgs jautājums.
Tajā parasti ir norādīts, kādas "labas" lietas ir vēlamas, un ir arī daži, tā sakot, "modes vārdi", kas jums
noteikti ir jāiekļauj šajos trešo pušu finansējuma pieteikumos, lai jums vispār būtu kādas izredzes.
Un tikmēr faktiski tiek izsludināti trešo pušu līdzekļi, kas jau ir praktiski piešķirti."
Prof. Dr. Verners Kiršteins (Werner Kirstein) 14. AZK pievērsās arī šai finansēšanas problēmai un
lietoja terminu "politogēnās klimata pārmaiņas".
"Tad es pievērsīšos faktam, ka lielu daļu finansējuma šeit nodrošina, protams, ES un atsevišķas valstis.
Daudzi zinātnieki tiek pieņemti darbā, lai izstrādātu klimata programmas, veiktu pētījumus par tām, lai saņemtu finansējumu.
Tā kā es pats esmu no universitātes, mēs esam redzējuši, ka universitāšu pamatfinansējums nav
pietiekams, lai organizētu pienācīgu normālu darbību.
Ko tad dara zinātnieks?
Viņš aplūko ES finansējuma katalogu un Vācijas finansējuma katalogu, un arī citās valstīs tas pastāv.
Un tagad jūs redzat, ka atrodat kādu tēmu, kas sasaucas ar klimata pārmaiņām, un tad es iesniedzu pieteikumu, formulēju
pieteikumu, iesniedzu pieteikumu attiecīgajai iestādei.
Un, lūk, tiklīdz jebkādā kontekstā tiek pieminēts vārds "globālā sasilšana" vai "temperatūras paaugstināšanās", nauda plūst.
Visdīvainākais, ko esmu piedzīvojis, bija gadījums, kad bioloģu grupa, kas nemaz nebija klimatologi - viņi pat nezināja, kas īsti
ir klimata pārmaiņas, globālā sasilšana, labi, ar to var tikt galā, - un tad biologu tēma bija:
"Kukaiņu uzvedība, paaugstinoties temperatūrai"!
Tik tālu tas ir aizgājis, šim jautājumam vairs nav nekādas nozīmes, galvenais ir klimata pārmaiņas, un tad nauda plūst.
Jā, tad var redzēt dāsnos sponsorus, tātad ne tikai ES atbalsta šādas lietas, arī federālās ministrijas
atbalsta šādus pieteikumus, un pētniecībai ir kaut kāds sakars.
Daudziem saviem kolēģiem es saku: "Ko jūs darāt, vai jūs nepārbaudāt patiesību vai to, kas notiek?"
Daudzi no maniem kolēģiem man saka: "Ko jūs darāt, vai jūs nepārbaudāt patiesību vai to, kas notiek?".
"Jā, mums ir vajadzīga nauda, tai ir jāplūst. Kā mēs vēlamies pastāvēt, ja mums nav naudas?"
Un tad, protams, jūs atkal varat nodarbināt doktorantus, tāpēc varat iegādāties datorus, ieguldīt
līdzekļus iekārtās, personālā utt., un tad kaut kas plūst.
Taču tam ir nepieciešams finansējums, un tad nav nozīmes, kādu tēmu izvēlēsieties, ja
vien tai ir kāds sakars ar globālo sasilšanu.
Tas ir skumji, bet tā tas notiek."
Tātad zinātniekiem vispār nav atļauts vienoties, jo zinātne plaukst uz jautājumu, šaubu un atklātu diskusiju pamata.
Ir acīmredzams, ka pētniecība ir atkarīga no politikas un tiek kontrolēta, piešķirot finansējumu.
Sabiedrība par politiski vēlamiem zinātniskiem atklājumiem uzzina tikai no vadošajiem plašsaziņas līdzekļiem.
Zinātnieki ir nokļuvuši slazdā, jo viņu zinātniskā reputācija un bieži vien arī iztikas
līdzekļi ir apdraudēti, ja viņi pametīs šo sistēmu.
Tāpēc aicinu ikvienu godprātīgu pētnieku - zinātnieku, kas vēlas veikt godprātīgu pētījumu, - neļauties korumpētam, bet paust savu
viedokli, sniegt pretargumentus un drosmīgi risināt sūdzības.