I de selvutnevnte ledende mediene blir globale kriser alltid forklart for befolkningen med vitenskapelige funn.
Enten det gjelder klimaendringer eller koronakrisen - det sies alltid: "Forskerne er enige."
Men er det virkelig slik?
Trives ikke vitenskapen med å stille spørsmål, med tvil, med diskurs mellom ulike syn?
Richard Feynman, den amerikanske fysikeren og nobelprisvinneren, understreket tvilens
sentrale rolle i vitenskapen så sent som i 1965.
Han slo fast at troen på ekspertenes uvitenhet er et sentralt kjennetegn ved vitenskapen, noe
som understreker behovet for tvil og skepsis.
Dette prinsippet er avgjørende for vitenskapelige fremskritt, ettersom det gjør det mulig å
stille nye spørsmål og utvide grensene for kunnskap.
Feynman understreket at man ikke bare må gi rom for tvil, men til og med aktivt oppmuntre til tvil for å oppnå fremgang.
Virkeligheten er imidlertid en annen.
Hans-Joachim Zillmer, forfatter og forsker på eksperimentell geologisk historie, vet dette.
Han er helt uenig og sier: "Det er en vanlig misforståelse å tro at nye vitenskapelige
forskningsresultater automatisk får gjennomslag."
Ifølge Zillmer spiller mediene en nøkkelrolle her.
De er politisk styrt og bestemmer hvilke funn og modeller som skal videreformidles, og hvilke som ikke skal det.
Gamle teorier blir også undertrykt hvis de strider mot det rådende verdensbildet.
Både gamle teorier og, for å sitere Zillmer, "radikalt nye og kanskje verdifulle ideer
får ingen støtte til å offentliggjøre dem".
Forskeren Prof. Dr. Christof Kuhbandner er en av dem som ble sterkt angrepet av mainstream-pressen under koronakrisen
fordi han også stilte spørsmål ved såkalte ekspertuttalelser.
I et intervju med Gunnar Kaiser forklarer han hvor han ser kjernen i vitenskapen.
"Som forsker snakker jeg i utgangspunktet aldri om sannheter.
Det finnes en setning av Richard Feynman, fysiker og nobelprisvinner, som sa: "Kjernen i
vitenskapen er faktisk å stille spørsmål til eksperter."
Så når jeg tenker vitenskapelig, har jeg som oppgave å stille spørsmål ved
ekspertuttalelser og utvikle menneskehetens kunnskap.
Og det er ofte en sammenblanding av roller i forskningskommunikasjon blant enkelte.
Egentlig burde jeg alltid si: Snakker jeg som forsker, eller snakker jeg som ekspert?"
"Som forsker har du selv oppgaven med å stille spørsmål ved enhver sannhet som selges av eksperter.
Det er vitenskapens egentlige oppgave."
Men den som gjør dette i egenskap av forsker, vil fort få merke konsekvensene.
Kommunikasjonsforskeren professor Michael Meyen er under konstant beskytning fra de etablerte mediene, noe
som nå har ført til en omfattende faglig marginalisering.
I sin nye bok "How I lost my university" beskriver Meyen ikke bare detaljene i en kampanje der han mistet nesten alt som
definerte ham som akademiker, men analyserer også en dypere, systemisk bakgrunn: den radikale
omstruktureringen av universitetene de siste 30 årene.
Det handler om kommersialisering, tilpasning, frykt og politisering av forskningen.
Meyen skriver: "Vi vil ha demokrati, men vi velger selv hvem som får delta."
Fysiker og klimaaktivist Sabine Hossenfelder setter nå spørsmålstegn ved metoden som brukes for å
knytte visse ekstremværhendelser til klimaendringer.
Hun sier: "Mange klimaforskere vet hvor ufullstendige studiene som kommer ut fra dette
senteret for værkartlegging er, men de holder kjeft."
"Det er mange klimaforskere som vet veldig godt at denne såkalte forskningen ikke er pålitelig, men de sier
ikke et ord fordi det ville være politisk ubeleilig."
Anke Uhlenwinkel, universitetsprofessor i geografi- og økonomididaktikk, har nylig gitt ut en bok:
"De som forstyrrer må bort - fjerning av kritiske professorer fra universitetene".
I et intervju med AUF 1 beskriver hun hvordan stadig flere professorer mister jobben - ikke på grunn av dårlig
faglig arbeid, men fordi de stiller ubehagelige spørsmål.
Det som en gang var steder for fri debatt, er nå institusjoner for frykt, sensur og politisk konformitet.
Alle som ikke passer inn i det rådende narrativet, blir sparket ut.
I et intervju med Elsa Mittmannsgruber snakker hun om maktmisbruk, konformitet og sviket mot vitenskapsideen.
Hun mener også at hver enkelt borger bare kan danne seg sin egen mening hvis de får tilgang til alle vitenskapelige fakta.
"... og jo bedre du vet om de tingene som du faktisk alle kan vite, og det er mye mer enn
det som normalt diskuteres i det offentlige rom.
Jo mer man vet, jo mer kan man selvfølgelig danne seg sin egen, noenlunde velbegrunnede
mening og også danne seg en sosial mening."
"Hvor vitenskapen faktisk kommuniserer ting åpent innenfor vitenskapen, ja, så vi ser det med RKI-protokollene,
vitenskapen ble diskutert der, men det som ble gitt til offentligheten, for å si det sånn, var da noe helt annet.
Ja, og i denne koronakrisen er det noen forskere som jeg tror faktisk hadde noe nyttig å si, men de ble rett og
slett ikke hørt, de ble marginalisert, for å si det sånn.
Vi skal komme til det, for noen av personene i vår studie faller i denne kategorien, og hvis vi hadde hørt dem, ville vi
hatt minst to meninger, og som borgere kunne vi selv ha bestemt hvilken av dem vi til slutt fant mest overbevisende.
Hvis det ikke skjer, dvs. hvis vi sier "følg vitenskapen" - det er faktisk et uttrykk som er så uvitenskapelig
som noe, fordi "vitenskap" ikke spesifiserer noe som helst.
"Vitenskap" snakker ikke om godt eller dårlig, men i vitenskapen snakker vi om visse
fakta, hypoteser, eksperimenter, hva vi enn gjør.
Spørsmål, så du kan også gjøre undersøkelser og si: Ok, nå har dette og dette og dette kommet ut av
det, men det sier ikke nødvendigvis "bra" og "dårlig".
I stedet står det bare at så og så mange prosent av respondentene sa det og det.
Og så kan jeg danne meg min egen mening som borger, når jeg er bredt informert, om jeg synes dette er tvilsomt,
eller om jeg sier, ja, alle vennene mine sier det samme, hva er det egentlig du er opprørt over?
Det kan jeg til syvende og sist avgjøre selv.
Men hvis jeg ikke har dette spekteret av faktiske resultater, og jeg får beskjed om at "ja, men det er dette ene resultatet, og vi
skal følge det", da kan jeg ikke lenger gjøre det, og samfunnet blir ufritt fordi individets valgfrihet ikke lenger er til stede.
I intervjuet snakker professor Anke Uhlenwinkel også om såkalt tredjepartsfinansiering, som brukes til å finansiere forskning.
"Ja, tredjepartsfinansiering er et veldig viktig poeng.
Der står det som regel hva som er "bra", og det er også noen "buzzwords", for å si det sånn, som du absolutt
må ha med i disse søknadene om tredjepartsfinansiering for å ha noen sjanse i det hele tatt.
Og i mellomtiden er det faktisk tredjepartsmidler som blir lagt ut på anbud, og som allerede er praktisk talt allokert."
Prof. Dr. Werner Kirstein tok også opp dette finansieringsproblemet på den 14. AZK og
lanserte begrepet "politogene klimaendringer".
"Så vil jeg komme til det faktum at en stor del av finansieringen her kommer fra EU og de enkelte statene.
Så mange forskere blir rekruttert for å utvikle klimaprogrammer, for å forske på dem for å få finansiering til dem.
Jeg kommer selv fra et universitet, og vi har sett at grunnfinansieringen ved universitetene ikke
er tilstrekkelig til å organisere en normal drift.
Så hva gjør forskeren?
Han tar en titt på EUs finansieringskatalog og den tyske finansieringskatalogen, og dette finnes også i andre land.
Og nå ser du at du finner et eller annet tema som passer inn i klimaendringene, og så lager jeg en søknad, formulerer
en søknad, sender søknaden til den relevante myndigheten.
Og se, så snart ordet global oppvarming eller temperaturøkning nevnes i en eller annen sammenheng, strømmer pengene inn.
Det merkeligste jeg har opplevd, var da en gruppe biologer, som ikke var klimaforskere i det hele tatt - de visste ikke engang
hva klimaendringer egentlig var, global oppvarming, ok, det kan man forholde seg til - og så var temaet for biologene:
"The behaviour of lugworms with increasing temperature"!
Så langt har det kommet, saken spiller ikke lenger noen rolle i det hele tatt, det
viktigste er klimaendringene, og så strømmer pengene.
Ja, da kan du se de sjenerøse sponsorene, så det er ikke bare EU som støtter denne typen ting, de føderale departementene
støtter også slike søknader, og forskning har noe å gjøre.
Mange av kollegene mine sier til dem: "Hva er det du gjør, sjekker du ikke sannheten eller hva som foregår?"
"Ja, vi trenger penger, pengene må flyte. Hvordan skal vi kunne eksistere hvis vi ikke har penger?"
Og så kan du selvfølgelig ansette doktorander igjen, så du kan kjøpe datamaskiner, du kan investere i
utstyr, personale og så videre, og så flyter det.
Men du trenger finansiering til dette, og da spiller det egentlig ingen rolle hvilket tema du velger,
så lenge det har noe med global oppvarming å gjøre.
Det er trist, men det er slik det fungerer."
Så forskere har ikke lov til å være enige i det hele tatt, fordi vitenskapen lever av spørsmål, tvil og åpen debatt.
Det er åpenbart at forskningen er avhengig av og styres av politikken gjennom tildelingen av midler.
Offentligheten får bare vite om vitenskapelige funn som er politisk ønsket gjennom de ledende mediene.
Forskerne er fanget i en felle, fordi deres vitenskapelige omdømme og ofte også
levebrød er truet hvis de forlater dette systemet.
Derfor går appellen ut til alle oppriktige forskere - de forskerne som ønsker å drive ærlig forskning - om at de
ikke lar seg korrumpere, men hever stemmen, fremlegger motbevis og er modige når det gjelder å ta opp klagemålene.