În mass-media autoproclamate de conducere, crizele globale sunt întotdeauna
explicate populației prin descoperiri științifice.
Fie că este vorba de schimbările climatice sau de criza coronavirusului, întotdeauna se
spune: "Oamenii de știință sunt de acord".
Dar este acesta cu adevărat cazul?
Nu se dezvoltă știința pe baza întrebărilor, a îndoielilor, a
discursului între puncte de vedere diferite?
Richard Feynman, fizician american și laureat al Premiului Nobel, a subliniat rolul
central al îndoielii în știință încă din 1965.
El a afirmat că încrederea în ignoranța experților este o caracteristică de bază a științei, ceea
ce subliniază nevoia de îndoială și scepticism.
Acest principiu este esențial pentru progresul științific, deoarece permite formularea de noi
întrebări și extinderea limitelor cunoașterii.
Feynman a subliniat că nu trebuie doar să lași loc îndoielii, ci chiar să o
încurajezi în mod activ pentru a realiza progrese.
Cu toate acestea, realitatea este diferită.
Hans-Joachim Zillmer, autor și cercetător în istoria geologică experimentală, știe acest lucru.
El nu este deloc de acord și spune: "Este o concepție greșită comună să credem că noile rezultate
ale cercetării științifice se vor impune automat."
Potrivit lui Zillmer, mass-media joacă aici un rol-cheie.
Controlate politic, acestea decid ce descoperiri și modele sunt propagate și care nu.
Teoriile vechi sunt, de asemenea, suprimate dacă contrazic viziunea actuală asupra lumii.
Atât teoriile vechi, cât și, pentru a-l cita pe Zillmer, "ideile radical noi și poate valoroase nu
primesc niciun sprijin pentru a le face publice".
Omul de știință Prof. Dr. Christof Kuhbandner este o persoană care a fost puternic vizată de presa
mainstream în timpul crizei coronavirusului, deoarece a pus la îndoială și așa-numitele opinii ale experților.
Într-un interviu cu Gunnar Kaiser, acesta explică unde vede el esența științei.
"Ca om de știință, în principiu nu vorbesc niciodată despre adevăruri.
Există o frază a lui Richard Feynman, fizician și laureat al Premiului Nobel, care a spus: "Nucleul
științei este de fapt chestionarea experților."
Prin urmare, atunci când gândesc științific, am sarcina de a pune la îndoială opiniile
experților și de a avansa cunoașterea omenirii.
Și aici există adesea o confuzie a rolurilor în comunicarea științifică în rândul anumitor persoane.
De fapt, ar trebui să spun întotdeauna: "Vorbesc în calitate de om de știință sau în calitate de expert?"
"Ca om de știință, ai chiar sarcina de a pune la îndoială orice adevăr vândut de experți.
Aceasta este adevărata misiune a științei."
Cu toate acestea, oricine face acest lucru ca om de știință va suferi rapid consecințele.
Profesorul Michael Meyen, om de știință în domeniul comunicării, se află sub tirul constant al
mass-mediei consacrate, ceea ce a dus acum la marginalizarea sa profesională extinsă.
În noua sa carte "Cum mi-am pierdut universitatea", Meyen nu numai că descrie detaliile unei campanii în
care a pierdut aproape tot ceea ce îl definea ca academician, dar analizează și un context
mai profund, sistemic: restructurarea radicală a universităților din ultimii 30 de ani.
Este vorba despre comercializare, adaptare, teamă și politizarea cercetării.
Meyen scrie: "Vrem democrație, dar noi alegem cine are voie să participe."
Fizicianul și activista pentru climă Sabine Hossenfelder pune acum la îndoială metodica
utilizată pentru a lega anumite fenomene meteorologice extreme de schimbările climatice.
Ea spune: "Mulți climatologi știu cât de incomplete sunt studiile care provin de la acest
centru de cartografiere a vremii, dar își țin gura."
"Există mulți climatologi care știu foarte bine că această așa-zisă cercetare nu este
fiabilă, dar nu spun nimic pentru că ar fi incomod din punct de vedere politic."
Anke Uhlenwinkel, profesor universitar pentru didactica geografiei și economiei, a publicat recent o carte:
"Cei care deranjează trebuie să plece - eliminarea profesorilor critici din universități".
Într-un interviu acordat AUF 1, ea descrie cum din ce în ce mai mulți profesori își pierd locul
de muncă - nu din cauza lucrărilor academice slabe, ci pentru că pun întrebări incomode.
Ceea ce au fost cândva locuri de dezbatere liberă sunt acum instituții ale
fricii, cenzurii și conformității politice.
Oricine nu se încadrează în narațiunea dominantă este dat afară.
Într-un interviu cu Elsa Mittmannsgruber, aceasta vorbește despre abuzul de putere,
conformism și trădarea ideii de știință.
Și ea consideră că fiecare cetățean își poate forma propria opinie numai dacă are
acces la întreaga gamă de fapte științifice.
"... și cu cât știți mai multe despre lucrurile pe care le-ați putea ști cu toții, și asta
este mult mai mult decât ceea ce se discută în mod normal în sfera publică.
Bineînțeles, cu cât știi mai multe, cu atât îți poți forma o opinie proprie rezonabil de bine
fundamentată și îți poți forma o opinie socială."
"Deși știința comunică de fapt lucruri în mod deschis în cadrul științei, da, deci vedem că în cazul
protocoalelor RKI, știința a fost discutată acolo, dar ceea ce a fost dat publicului, ca să
spunem așa, a fost apoi ceva complet diferit.
Da, și în această criză corona au fost unii oameni de știință care, eu cred, chiar au avut ceva
util de spus, dar pur și simplu nu au fost auziți, au fost marginalizați, ca să spun așa.
O să ajungem la asta, pentru că unele dintre persoanele din studiul nostru fac parte din această categorie și,
dacă le-am fi ascultat, am fi avut cel puțin două opinii și, în calitate de cetățeni, am fi putut decide
singuri care dintre ele ni s-a părut mai convingătoare.
Dacă acest lucru nu se întâmplă, adică dacă spunem "urmați știința" - aceasta este de fapt o
expresie care este la fel de neștiințifică ca orice, deoarece "știința" nu specifică nimic.
"Știința" nu vorbește despre bine sau rău, ci în știință vorbim despre anumite
fapte, ipoteze, experimente, orice am face.
Întrebări, astfel încât să puteți să faceți sondaje și să spuneți: Bine, acum asta și asta și asta a ieșit
din ea, dar nu se spune neapărat "bine" și "rău".
În schimb, se spune doar că un anumit procent de respondenți au spus asta și asta.
Și apoi îmi pot forma propria opinie ca cetățean, atunci când sunt informat pe larg, dacă găsesc
acest lucru discutabil sau dacă spun, ei bine, toți prietenii mei spun același lucru, ce vă supără de fapt?
În cele din urmă, eu pot decide asta pentru mine.
Dar dacă nu am această gamă de rezultate reale și mi se spune, da, dar există acest rezultat și îl vom urma,
atunci nu mai pot face acest lucru și atunci o societate devine lipsită de libertate, deoarece
libertatea de alegere a individului nu mai există."
În interviu, Prof Anke Uhlenwinkel vorbește și despre așa-numita finanțare terță, care
este utilizată pentru a finanța cercetarea.
"Da, finanțarea de către terți este un aspect foarte important.
De obicei, se precizează ce lucruri "bune" sunt dorite și există, de asemenea, unele "cuvinte la modă", ca să
spunem așa, pe care trebuie neapărat să le includeți în aceste cereri de
finanțare terțe pentru a avea vreo șansă.
Între timp, există de fapt fonduri de la terți care sunt licitate și care sunt deja practic alocate."
Prof. Dr. Werner Kirstein a abordat, de asemenea, această problemă a finanțării la cea
de-a 14-a ediție a AZK și a inventat termenul de "schimbări climatice politogene".
"Apoi, voi trece la faptul că aici se asigură o mare parte din finanțare,
desigur de către UE și statele individuale.
Atât de mulți oameni de știință sunt recrutați pentru a dezvolta programe climatice, pentru a
face cercetări cu privire la acestea în scopul de a obține finanțare pentru acestea.
Având în vedere că eu însumi provin dintr-o universitate, am văzut că finanțarea de bază a
universităților nu este suficientă pentru a organiza o funcționare normală corespunzătoare.
Deci, ce face omul de știință?
El se uită în catalogul de finanțare al UE și în catalogul de finanțare al
Germaniei, iar acest lucru există și în alte țări.
Și acum vedeți că găsiți un subiect care se potrivește cu schimbările climatice și apoi fac o cerere, formulez
o cerere, depun cererea la autoritatea competentă.
Și iată că, de îndată ce cuvântul încălzire globală sau creștere a temperaturii
este menționat în orice context, banii curg.
Cel mai ciudat lucru pe care l-am trăit vreodată a fost atunci când un grup de biologi, deloc climatologi -
nici măcar nu știau ce sunt de fapt schimbările climatice, încălzirea globală, bine, vă puteți descurca
cu ea - și apoi subiectul pentru biologi a fost: "Comportamentul viermilor cu creșterea temperaturii"!
Atât de departe s-a ajuns, tema nu mai joacă niciun rol, principalul lucru este
schimbarea climatică și apoi banii curg.
Da, atunci puteți vedea sponsorii generoși, deci nu numai UE sprijină acest tip de lucruri, ci și
ministerele federale sprijină astfel de cereri și chiar și cercetarea are ceva de-a face cu așa ceva.
Mulți dintre colegii mei, le spun: "Ce faceți, nu verificați adevărul sau ce se întâmplă?"
"Da, avem nevoie de bani, banii trebuie să curgă. Cum vrem să existăm dacă nu avem bani?"
Și apoi, desigur, puteți angaja din nou doctoranzi, deci puteți cumpăra calculatoare, puteți investi
în echipamente, personal etc. și apoi curge ceva.
Dar ai nevoie de fonduri pentru asta și atunci nu contează ce subiect alegi, atâta
timp cât are legătură cu încălzirea globală.
Este trist, dar așa merg lucrurile."
Deci oamenii de știință nu au voie să fie de acord deloc, pentru că știința se dezvoltă
prin întrebări, îndoieli și dezbateri deschise.
Este evident că cercetarea este dependentă de politică și controlată de aceasta prin alocarea de fonduri.
Publicul află despre descoperirile științifice care sunt dorite din punct de vedere
politic doar prin intermediul presei de vârf.
Oamenii de știință sunt prinși într-o capcană, deoarece reputația lor științifică și adesea mijloacele lor
de trai sunt amenințate dacă părăsesc acest sistem.
De aceea facem apel la fiecare cercetător sincer - acei oameni de știință care doresc să efectueze cercetări
oneste - să nu se lase corupți, ci să ridice vocea, să ofere contradovezi și să
fie curajoși în abordarea deficiențelor.