V samozvanih vodilnih medijih se globalne krize prebivalstvu vedno pojasnjujejo z znanstvenimi izsledki.
Ne glede na to, ali gre za podnebne spremembe ali krizo zaradi koronavirusov, se vedno reče: "Znanstveniki se strinjajo."
Toda ali je to res tako?
Ali znanost ne uspeva na podlagi spraševanja, dvoma, razprave med različnimi pogledi?
Richard Feynman, ameriški fizik in Nobelov nagrajenec, je že leta 1965 poudaril osrednjo vlogo dvoma v znanosti.
Dejal je, da je prepričanje o nevednosti strokovnjakov temeljna značilnost znanosti, ki poudarja potrebo po dvomu in skepticizmu.
To načelo je ključno za znanstveni napredek, saj omogoča postavljanje novih vprašanj in širjenje meja znanja.
Feynman je poudaril, da je treba za doseganje napredka ne le pustiti prostor za dvom, temveč ga celo dejavno spodbujati.
Vendar je realnost drugačna.
Hans-Joachim Zillmer, avtor in raziskovalec eksperimentalne geološke zgodovine, se tega zaveda.
S tem se odločno ne strinja in pravi: "Prepričanje, da bodo novi rezultati znanstvenih
raziskav samodejno prevladali, je pogosto zmotno."
Zillmer meni, da imajo mediji pri tem ključno vlogo.
Pod političnim nadzorom odločajo o tem, katere ugotovitve in modeli se razširjajo in katere ne.
Tudi stare teorije so zatrte, če so v nasprotju s trenutnim pogledom na svet.
Tako stare teorije kot tudi, če citiramo Zillmerja, "radikalno nove in morda dragocene
ideje ne dobijo podpore za njihovo objavo".
Znanstvenik prof. dr. Christof Kuhbandner je oseba, ki je bila med krizo s koronavirusom tarča velikega medijskega
napada, ker je podvomil tudi v tako imenovana strokovna mnenja.
V intervjuju z Gunnarjem Kaiserjem je pojasnil, kje vidi bistvo znanosti.
"Kot znanstvenik v bistvu nikoli ne govorim o resnicah.
Richard Feynman, fizik in Nobelov nagrajenec, je dejal: "Bistvo znanosti je pravzaprav spraševanje strokovnjakov."
Ko razmišljam znanstveno, je moja naloga, da dvomim o strokovnih mnenjih in razvijam znanje človeštva.
Nekateri ljudje pogosto zamenjujejo vloge v znanstvenem komuniciranju.
Pravzaprav bi moral vedno reči: "Ali govorim kot znanstvenik ali kot strokovnjak?"
"Kot znanstvenik imaš celo nalogo, da dvomiš o vsaki resnici, ki jo prodajajo strokovnjaki.
To je pravo poslanstvo znanosti."
Vendar pa bo vsakdo, ki to počne kot znanstvenik, hitro utrpel posledice.
Profesor Michael Meyen, komunikolog, je pod stalnim drobnogledom uveljavljenih medijev,
zaradi česar se je znašel na strokovnem obrobju.
V svoji novi knjigi "Kako sem izgubil svojo univerzo" Meyen ne opisuje le podrobnosti kampanje, v kateri je izgubil skoraj vse,
kar ga je opredeljevalo kot akademika, temveč analizira tudi globlje, sistemsko ozadje:
radikalno prestrukturiranje univerz v zadnjih 30 letih.
Gre za komercializacijo, prilagajanje, strah in politizacijo raziskav.
Meyen piše: "Želimo demokracijo, vendar izbiramo, kdo lahko sodeluje."
Fizičarka in podnebna aktivistka Sabine Hossenfelder zdaj dvomi o metodologiji, s katero so nekateri
ekstremni vremenski dogodki povezani s podnebnimi spremembami.
Pravi: "Številni podnebni znanstveniki vedo, kako nepopolne so študije, ki izhajajo iz tega
centra za kartiranje vremena, vendar molčijo."
"Mnogi podnebni znanstveniki dobro vedo, da te tako imenovane raziskave niso zanesljive, vendar ne
rečejo niti besede, ker bi bilo to politično neugodno."
Anke Uhlenwinkel, univerzitetna profesorica za didaktiko geografije in ekonomije, je pred kratkim izdala knjigo:
"Tisti, ki motijo, morajo oditi - odstranitev kritičnih profesorjev z univerz".
V intervjuju za AUF 1 opisuje, da vse več profesorjev izgublja službo - ne zaradi slabega akademskega
dela, temveč zato, ker postavljajo neprijetna vprašanja.
Nekoč kraji svobodne razprave so danes institucije strahu, cenzure in političnega konformizma.
Vsakdo, ki ne ustreza prevladujoči pripovedi, dobi škorenj.
V intervjuju z Elso Mittmannsgruber govori o zlorabi moči, konformizmu in izdaji ideje znanosti.
Prepričana je tudi, da si lahko vsak državljan ustvari lastno mnenje le, če mu je omogočen dostop do vseh znanstvenih dejstev.
"... in bolje boste vedeli o stvareh, ki bi jih dejansko lahko vsi vedeli, in to je
veliko več, kot se običajno razpravlja v javnosti.
Seveda pa velja, da čim več veš, tem bolj lahko oblikuješ svoje razumno utemeljeno mnenje in tudi družbeno mnenje."
"Znanost dejansko odkrito sporoča stvari znotraj znanosti, da, tako vidimo, da se je pri protokolih RKI
razpravljalo o znanosti, vendar je bilo to, kar je bilo tako rekoč posredovano javnosti, nekaj povsem drugega.
Da, in v tej krizi s korono je nekaj znanstvenikov, ki so imeli po mojem mnenju dejansko kaj koristnega povedati, vendar preprosto
niso bili slišani, bili so tako rekoč potisnjeni na rob.
To bomo še storili, saj nekateri ljudje iz naše študije spadajo v to kategorijo, in če bi jih poslušali, bi imeli
vsaj dve mnenji in kot državljani bi se lahko sami odločili, katero od njih se nam zdi bolj prepričljivo.
Če se to ne zgodi, tj. če rečemo "sledite znanosti", je to pravzaprav izraz, ki je prav tako
neznanstven, saj "znanost" ničesar ne določa.
"Znanost" ne govori o dobrem ali slabem, ampak v znanosti govorimo o določenih dejstvih,
hipotezah, eksperimentih, karkoli že počnemo.
Vprašanja, zato lahko opravite tudi ankete in rečete: Okej, zdaj je iz tega nastalo to in to in
to, vendar ni nujno, da je to "dobro" in "slabo".
Namesto tega navaja le, da je takšen in takšen odstotek anketirancev izjavil to in ono.
In potem si lahko kot državljan, ko sem splošno obveščen, ustvarim lastno mnenje, ali se mi to zdi sporno ali pa si rečem,
češ, vsi moji prijatelji pravijo enako, kaj vas pravzaprav moti?
O tem se lahko odločim sam.
Če pa nimam na voljo tega razpona dejanskih rezultatov in mi rečejo, da ja, ampak obstaja en sam rezultat in temu bomo
sledili, potem tega ne morem več početi in družba postane nesvobodna, ker posameznik nima več možnosti svobodne izbire."
Prof. Anke Uhlenwinkel v intervjuju govori tudi o tako imenovanem financiranju s strani tretjih
oseb, ki se uporablja za financiranje raziskav.
"Da, financiranje s strani tretjih oseb je zelo pomembna točka.
Običajno je navedeno, katere "dobre" stvari so zaželene, obstajajo pa tudi nekatere tako rekoč "modne besede", ki
jih morate nujno vključiti v te vloge za financiranje s strani tretjih oseb, če želite imeti kakršne koli možnosti.
Medtem pa se dejansko razpisujejo sredstva tretjih oseb, ki so praktično že dodeljena."
Prof. Dr. Werner Kirstein je na 14. AZK obravnaval tudi problem financiranja in uvedel izraz "politogene podnebne spremembe".
"Potem bom prešel k dejstvu, da je tu zagotovljenih veliko sredstev, seveda s strani EU in posameznih držav.
Veliko znanstvenikov se zaposluje za razvoj podnebnih programov, za raziskave o njih, da bi zanje pridobili sredstva.
Ker sam prihajam z univerze, smo videli, da osnovna sredstva na univerzah ne zadoščajo za ustrezno normalno delovanje.
Kaj torej stori znanstvenik?
Ogleda si katalog financiranja EU in nemški katalog financiranja, ki obstaja tudi v drugih državah.
In zdaj vidiš, da najdeš neko temo, ki se ujema s podnebnimi spremembami, in potem pripravim vlogo,
oblikujem vlogo in jo predložim ustreznemu organu.
In glejte, takoj ko se omeni beseda globalno segrevanje ali zvišanje temperature, denar priteče.
Najbolj nenavadna stvar, ki sem jo doživel, je bila, ko je skupina biologov, sploh ne klimatologov - sploh niso vedeli, kaj
podnebne spremembe pravzaprav so, globalno segrevanje, okej, s tem se lahko ukvarjate - in potem je bila tema
za biologe: "Obnašanje črvov s povečevanjem temperature"!
Tako daleč je zadeva prišla, saj vprašanje ne igra več nobene vloge, glavna stvar so
podnebne spremembe, nato pa se denar steka.
Da, potem lahko vidite velikodušne sponzorje, torej ne samo EU, ampak tudi zvezna ministrstva podpirajo
takšne aplikacije in raziskave imajo nekaj opraviti.
Mnogim kolegom rečem: "Kaj počnete, ali ne preverjate resnice ali kaj se dogaja?"
"Da, potrebujemo denar, denar mora priteči. Kako naj obstajamo, če nimamo denarja?"
In potem lahko seveda spet zaposliš doktorske študente, tako da lahko kupiš računalnike, vlagaš v
opremo, osebje itd. in potem se nekaj začne dogajati.
Toda za to potrebujete sredstva in potem ni pomembno, kakšno temo izberete, če je le povezana z globalnim segrevanjem.
To je žalostno, a tako pač je."
Znanstveniki se torej sploh ne smejo strinjati, ker znanost uspeva na podlagi spraševanja, dvoma in odprte razprave.
Očitno je, da so raziskave odvisne od politike in da jih ta nadzoruje z dodeljevanjem sredstev.
Javnost izve za znanstvene ugotovitve, ki so politično zaželene, le prek vodilnih medijev.
Znanstveniki so ujeti v past, saj sta njihov znanstveni ugled in pogosto tudi preživetje ogrožena, če zapustijo ta sistem.
Zato pozivamo vse iskrene raziskovalce - znanstvenike, ki želijo opravljati poštene raziskave -, naj se ne pustijo
podkupiti, ampak naj povzdignejo glas, predložijo nasprotne dokaze in pogumno obravnavajo pritožbe.