У самопроглашеним водећим медијима глобалне кризе се увек становништву објашњавају научним открићима.
Било да је реч о климатским променама или кризи изазваној коронавирусом, порука је увек иста: "Научници се слажу."
Али да ли је то заиста случај?
Зар наука не напредује захваљујући постављању питања, сумњи и дискусији различитих ставова?
Ричард Фејнман, амерички физичар и добитник Нобелове награде, истакао је централну улогу сумње у науци још 1965. године.
Он је изјавио да је веровање у незнање стручњака основна карактеристика науке, што наглашава нужност сумње и скептицизма.
Ово начело је пресудно за научни напредак, јер омогућава постављање нових питања и проширење граница знања.
Фајнман је нагласио да не треба само оставити простор за сумњу, већ је и активно подстицати како би се остварио напредак.
Међутим, стварност је сасвим другачија.
Ханс-Јоахим Зилмер, аутор и истраживач експерименталне историје Земље, то зна.
Он се жестоко не слаже, говорећи: "Уобичајена је заблуда веровати да нови научни истраживачки налази аутоматски преовладавају."
Према Зилмеру, медији играју кључну улогу у овоме.
Политички мотивисани, они одлучују која ће сазнања и модели бити промовисани, а која не.
Слично томе, старе теорије се потискују ако су у супротности са актуелним погледом на свет.
И старе теорије и Зилмерова изјава: "Радикално нове и можда вредне идеје не добијају никакву подршку да би биле објављене."
Научник проф. др Кристоф Кухбанднер је особа која је током кризе изазване коронавирусом дошла под интензивну
лупу главног медијског тока, јер је и он доводио у питање мишљења такозваних стручњака.
У разговору са Гунаром Кајзером, он изражава оно што види као суштину науке.
"Као научник, у основи никада не говорим о истинама."
Постоји цитат Ричарда Фејнмана, физичара и добитника Нобелове награде, који је рекао:
"Суштина науке је заправо испитивање стручњака."
Дакле, када размишљам научно, мој задатак је да доводим у питање стручна мишљења и унапређујем људско знање.
И често код неких људи долази до мешања улога у научној комуникацији.
Заправо, увек бих требало да се запитам: да ли говорим као научник или као стручњак?
"Као научник, чак имате дужност да доводите у питање било коју истину коју продају стручњаци."
То је права мисија науке.
Међутим, научници који то чине брзо осете последице.
Научник за комуникације проф. Мајкл Мајен под сталном је ватром мейнстрим медија, што је сада
довело до његове потпуне професионалне острацизације.
У својој новој књизи "Wie ich meine Uni verlor" (Како сам изгубио свој универзитет), Мајен не само да описује детаље кампање у
којој је изгубио готово све што га је дефинисало као научника, већ и анализира дубљу, системску позадину: радикалну
реструктуризацију универзитета током последњих 30 година.
Ради се о комерцијализацији, конформизму, страху и политизацији истраживања.
Мајен пише: "Ми желимо демократију, али ми бирамо коме је дозвољено да учествује."
Физичарка и климатска активисткиња Сабине Хосенфелдер сада доводи у питање методологију која се користи за повезивање одређених
екстремних временских догађаја са климатским променама.
Она каже: "Многи климатолози знају колико су неисправне студије које потичу из овог
центра за атрибуцију временских појава, али ћуте."
"Постоји много климатолога који сасвим добро знају да ова такозвана истраживања нису поуздана, али не
кажу ни реч јер би то било политички неприкладно."
Анке Уленвинкел, универзитетска професорка географије и наставе економије, недавно је објавила књигу:
Они који изазивају невоље морају отићи – Уклањање критичних професора са универзитета.
У интервјуу за AUF 1 она описује како све више професора губи своја радна места – не због лошег
академског рада, већ зато што постављају непријатна питања.
Она места која су некада била простори слободне дебате, данас су институције страха, цензуре и политичке конформистичности.
Сви који се не уклапају у доминантну причу се одбацују.
У разговору са Елсом Митмансгрубер, она говори о злоупотреби власти, конформизму и издаји идеје науке.
Она такође верује да грађани могу да формирају своја мишљења само ако имају приступ целом спектру научних чињеница.
"... и што боље познајете ствари о којима заправо можете знати, а то је много више него што се обично дискутује у јавној сфери."
Што више знате, то више можете формирати сопствено разумно добро утемељено мишљење и обликовати друштвено мишљење.
"Док наука заправо отворено комуницира ствари унутар науке, да, видимо то у RKI протоколима, где се наука расправљала,
али оно што је објављено било је нешто сасвим друго, такорећи."
Да, и у овој кризи изазваној коронавирусом постоје неки научници који су, по мом мишљењу, заправо имали нешто
значајно да кажу, али их једноставно нису слушали; били су, такорећи, гурнути у страну.
Такође долазимо до тог закључка јер неки од учесника нашег истраживања дефинитивно спадају у ту категорију, и да су
били саслушани, било би најмање два мишљења, а грађани би онда сами могли да одлуче које су на крају сматрали убедљивијим.
Ако се то не догоди, ако, такорећи, кажемо "следите науку" – што је, у ствари, израз подједнако
ненаучан као и све остало, јер "наука" ништа не диктира.
Наука не говори о добру или злу, већ ми говоримо о одређеним чињеницама, хипотезама, експериментима, шта год да радимо.
Такође можете спровести анкете и рећи: У реду, сада је из тога произашло ово, оно и оно,
али то не мора нужно да значи "добро" и "лоше".
Уместо тога, тамо само пише да је одређени проценат испитаника рекао ово или оно.
А онда, као грађанин, могу да формирам сопствено мишљење када сам потпуно информисан, било да га сматрам сумњивим или да кажем: па,
сви моји пријатељи говоре исто, па о чему се ти заправо љутиш?
На крају могу сам да одлучим.
Али ако немам тај распон стварних резултата, а они кажу: "да, али постоји тај један резултат и ми га пратимо", онда
то више не могу чинити, и друштво постаје неслободно јер појединац више нема слободу да доноси одлуке.
У интервјуу проф. Анке Уленвинкел такође говори о такозваном финансирању од трећих
страна, које се користи за финансирање истраживања.
"Да, финансирање од трећих страна је овде веома важна тачка."
Дакле, по правилу, наводи се које се "добре" ствари желе, а ту је и неколико, такорећи, "модерних фраза" које
апсолутно морате укључити у ове пријаве за финансирање од трећих страна да бисте уопште имали икакву шансу.
И сада је такође доступно финансирање трећих страна, које се рекламира и које је већ практично додељено.
проф. др Вернер Кирштајн се такође обратио овом питању финансирања на 14. AZK и сковао термин "политогене климатске промене".
"Онда ћу се вратити на чињеницу да се овде обезбеђује значајна средства, природно од стране ЕУ и појединачних држава."
Стога се многи научници ангажују да развијају програме за климу и спроводе истраживања на њима како би добили финансирање.
Ствар је у томе да сам и сам са универзитета, где смо видели да основно финансирање
универзитета није довољно за правилно функционисање.
Па шта научник ради?
Он ће погледати каталог финансирања ЕУ и немачки каталог финансирања, а и друге земље имају сличне каталоге.
И сада видите, пронађете неку тему која се уклапа у промене климе, а затим ја правим предлог,
формулишем предлог и подносим га надлежном органу.
И ево, чим се у било ком контексту помену речи "глобално загревање" или "повећање температуре", новац почиње да тече.
Најчуднија ствар коју сам икада доживео била је када је група биолога, никако климатолога – они чак нису ни знали шта су
климатске промене – глобално загревање, у реду, можеш се тиме позабавити – а тема за те биологе је
била: "Понашање луговских црва при порасту температура"!
До те мере је стигло; то питање више уопште није релевантно. Главно је да су у питању климатске промене, а онда новац тече.
Да, онда видите дарежљиве спонзоре, тако да не подржава само ЕУ такве ствари, већ и федерална министарства подржавају
такве апликације, а истраживање такође има неку улогу.
Многи моји колеге, па им ја кажем: "Шта ви заправо радите, зар не проверавате истинитост или шта се дешава?"
Да, треба нам новац, новац мора да тече. Како да опстанемо ако немамо никакав новац?
И онда, наравно, можете поново ангажовати докторанте, можете купити рачунаре, можете уложити у
опрему, особље итд., и онда ствари поново крену.
Али за то вам треба финансирање, и онда заиста није битно коју тему изаберете, све док има везе са глобалним загревањем.
То је тужно, али тако је.
Научници не смеју да се слажу, јер наука напредује захваљујући преиспитивању, сумњи и отвореној дебати.
Очигледно је да истраживање зависи од политике и да је стога кроз расподелу средстава контролисано од ње.
Јавност сазнаје о научним открићима која су политички пожељна само преко мейнстрим медија.
Ово ставља научнике у замку, јер су им научни углед, а често и егзистенција, угрожени ако одступе од овог система.
Зато се обраћамо сваком искреном истраживачу – оним научницима који желе да спроводе поштена истраживања – да не
дозволе да буду корумпирани, већ да подигну свој глас, пруже контра-доказе и буду храбри у суочавању са злоупотребама.