I de självutnämnda ledande medierna förklaras globala kriser alltid för befolkningen med vetenskapliga rön.
Oavsett om det handlar om klimatförändringar eller coronakrisen - det sägs alltid: "Forskarna är överens."
Men är det verkligen så?
Är det inte så att vetenskapen frodas av ifrågasättande, av tvivel, av diskussioner mellan olika åsikter?
Richard Feynman, den amerikanske fysikern och Nobelpristagaren, betonade så sent som
1965 tvivlets centrala roll inom vetenskapen.
Han menade att tron på experternas okunnighet är ett centralt kännetecken för vetenskapen,
vilket understryker behovet av tvivel och skepticism.
Denna princip är avgörande för den vetenskapliga utvecklingen, eftersom den gör det möjligt att
ställa nya frågor och utvidga kunskapens gränser.
Feynman betonade att man inte bara måste lämna utrymme för tvivel, utan till och med aktivt uppmuntra det för att nå framsteg.
Verkligheten ser dock annorlunda ut.
Hans-Joachim Zillmer, författare och forskare inom experimentell geologisk historia, vet detta.
Han håller inte alls med och säger: "Det är en vanlig missuppfattning att tro att nya vetenskapliga
forskningsresultat automatiskt kommer att få genomslag."
Enligt Zillmer spelar media en nyckelroll här.
De är politiskt styrda och bestämmer vilka resultat och modeller som ska spridas och vilka som inte ska spridas.
Gamla teorier undertrycks också om de strider mot den rådande världsbilden.
Såväl gamla teorier som, för att citera Zillmer, "radikalt nya och kanske värdefulla idéer får inget stöd för att spridas".
Forskaren Prof Dr Christof Kuhbandner var en av dem som blev hårt ansatt av mainstream-pressen under coronakrisen
eftersom han också ifrågasatte så kallade expertutlåtanden.
I en intervju med Gunnar Kaiser förklarar han var han ser kärnan i vetenskapen.
"Som vetenskapsman talar jag i princip aldrig om sanningar.
Det finns en mening av Richard Feynman, fysiker och Nobelpristagare, som sa: "Vetenskapens
kärna är faktiskt att ifrågasätta experter."
Så när jag tänker vetenskapligt har jag som uppgift att ifrågasätta expertutlåtanden och öka mänsklighetens kunskap.
Och det finns ofta en sammanblandning av roller inom vetenskapskommunikation bland vissa människor.
Egentligen borde jag alltid säga: "Talar jag som en forskare eller talar jag som en expert?"
"Som forskare har du till och med uppgiften att ifrågasätta alla sanningar som säljs av experter.
Det är vetenskapens verkliga uppdrag."
Men den som gör detta som forskare kommer snabbt att drabbas av konsekvenserna.
Kommunikationsforskaren professor Michael Meyen är under ständig beskjutning från etablerade medier, vilket nu har lett
till en omfattande professionell marginalisering av honom.
I sin nya bok "How I lost my university" beskriver Meyen inte bara detaljerna i en kampanj där han förlorade nästan allt som
definierade honom som akademiker, utan analyserar också en djupare, systemisk bakgrund: den radikala
omstruktureringen av universiteten under de senaste 30 åren.
Det handlar om kommersialisering, anpassning, rädsla och politisering av forskningen.
Meyen skriver: "Vi vill ha demokrati, men vi väljer vilka som ska få delta."
Fysikern och klimataktivisten Sabine Hossenfelder ifrågasätter nu de metoder som används för att koppla
vissa extrema väderhändelser till klimatförändringar.
Hon säger: "Många klimatforskare vet hur ofullständiga de studier som kommer från detta centrum
för väderkartläggning är, men de håller tyst."
"Det finns många klimatforskare som mycket väl vet att denna så kallade forskning inte är tillförlitlig, men de säger
inte ett ord eftersom det skulle vara politiskt obekvämt."
Anke Uhlenwinkel, universitetsprofessor i geografins och ekonomins didaktik, har nyligen gett ut en bok:
"De som stör måste bort - borttagning av kritiska professorer från universiteten".
I en intervju med AUF 1 beskriver hon hur allt fler professorer förlorar sina jobb - inte på grund av dåligt
akademiskt arbete, utan för att de ställer obekväma frågor.
Det som en gång var platser för fri debatt är nu institutioner för rädsla, censur och politisk konformism.
Alla som inte passar in i det rådande narrativet blir utsparkade.
I en intervju med Elsa Mittmannsgruber berättar hon om maktmissbruk, konformism och förräderi mot vetenskapens idé.
Hon anser också att varje medborgare bara kan bilda sig en egen uppfattning om han eller
hon får tillgång till alla vetenskapliga fakta.
"... och ju bättre du vet om de saker som du faktiskt alla kan veta, och det är mycket mer än vad
som normalt diskuteras i det offentliga rummet.
Ju mer man vet, desto mer kan man naturligtvis bilda sig en egen, någorlunda välgrundad
uppfattning och även bilda sig en social uppfattning."
"Där vetenskapen faktiskt kommunicerar saker öppet inom vetenskapen, ja, så vi ser att med RKI-protokollen
diskuterades vetenskap där, men det som gavs till allmänheten, så att säga, var då något helt annat.
Ja, och i den här coronakrisen finns det några forskare som jag tror faktiskt hade något användbart att säga, men de
blev helt enkelt inte hörda, de marginaliserades, så att säga.
Vi kommer att komma till det, för en del av personerna i vår studie tillhör denna kategori, och om vi hade hört dem skulle vi
ha haft åtminstone två åsikter, och som medborgare skulle vi själva ha kunnat bestämma vilken av
dem vi i slutändan tyckte var mest övertygande.
Om så inte sker, dvs. om vi säger "följ vetenskapen" - så är det faktiskt ett uttryck som är lika ovetenskapligt som
något annat, eftersom "vetenskap" inte specificerar något.
"Vetenskap" talar inte om bra eller dåligt, men inom vetenskapen talar vi om vissa fakta, hypoteser, experiment, vad vi än gör.
Frågor, så man kan också göra undersökningar och säga: Okej, nu har det här och det här och det här kommit ut av
det, men det säger inte nödvändigtvis "bra" och "dåligt".
Istället står det bara att en viss procentandel av de tillfrågade sa det och det.
Och sedan kan jag bilda mig en egen uppfattning som medborgare, när jag är brett informerad, om jag tycker att detta
är tveksamt eller om jag säger, ja, alla mina vänner säger samma sak, vad är du egentligen upprörd över?
Det kan jag i slutändan bestämma själv.
Men om jag inte har den här variationen av faktiska resultat och jag får höra: "Ja, men det finns ett resultat och vi ska
följa det", då kan jag inte längre göra det och samhället blir ofritt eftersom individens valfrihet inte längre finns kvar."
I intervjun talar professor Anke Uhlenwinkel också om så kallad tredjepartsfinansiering,
som används för att finansiera forskning.
"Ja, tredjepartsfinansiering är en mycket viktig punkt.
Det brukar stå vilka "bra" saker som önskas och det finns också några "buzzwords", så att säga, som man
absolut måste ha med i dessa ansökningar om tredjepartsfinansiering för att ha någon chans alls.
Och under tiden finns det faktiskt tredjepartsfonder som upphandlas och som redan är praktiskt taget tilldelade."
Prof Dr Werner Kirstein tog också upp detta finansieringsproblem vid det 14:e AZK-mötet och
myntade begreppet "politogen klimatförändring".
"Sedan vill jag komma till det faktum att en hel del finansiering tillhandahålls här,
naturligtvis av EU och de enskilda staterna.
Så många forskare rekryteras för att utveckla klimatprogram, för att forska om dem för att få finansiering för dem.
Eftersom jag själv kommer från ett universitet har vi sett att grundfinansieringen vid universiteten inte
är tillräcklig för att organisera en normal verksamhet.
Så vad gör forskaren?
Han tittar på EU:s finansieringskatalog och den tyska finansieringskatalogen, och i andra länder finns detta också.
Och nu ser man att man hittar något ämne som passar in på klimatförändringarna och så gör jag en ansökan, formulerar en
ansökan, skickar in ansökan till den relevanta myndigheten.
Och hör och häpna, så fort ordet global uppvärmning eller temperaturökning nämns i något sammanhang flödar pengarna in.
Det märkligaste jag någonsin har varit med om var när en grupp biologer, som inte alls var klimatologer - de visste inte ens vad
klimatförändringar egentligen var, global uppvärmning, okej, det kan man hantera - och sedan var ämnet för
biologerna: "Lugmaskars beteende vid ökande temperatur"!
Så långt har det gått, frågan spelar inte längre någon roll alls, huvudsaken är klimatförändringarna och sedan flödar pengarna.
Ja, då kan man se de generösa sponsorerna, så det är inte bara EU som stödjer sådant här, de federala ministerierna stödjer
också sådana ansökningar och forskningen har något att göra.
Jag säger till många av mina kollegor: "Vad håller ni på med, kontrollerar ni inte sanningen eller vad som pågår?"
"Ja, vi behöver pengar, pengarna måste flöda. Hur ska vi kunna existera om vi inte har några pengar?"
Och sedan kan man naturligtvis anställa doktorander igen, så man kan köpa datorer, man kan investera
i utrustning, personal etc. och då flyter det på.
Men du behöver finansiering för detta och då spelar det egentligen ingen roll vilket ämne du väljer, så länge
det har något att göra med den globala uppvärmningen.
Det är tråkigt, men det är så det fungerar."
Så forskare får inte vara överens, eftersom vetenskapen frodas av ifrågasättande, tvivel och öppen debatt.
Det är uppenbart att forskningen är beroende av och styrs av politiken genom tilldelningen av medel.
Allmänheten får endast kännedom om vetenskapliga rön som är politiskt önskvärda genom de ledande medierna.
Forskarna är fångade i en fälla, eftersom deras vetenskapliga rykte och ofta deras försörjning hotas om de lämnar detta system.
Därför går uppmaningen ut till alla uppriktiga forskare - de vetenskapsmän som vill bedriva ärlig forskning - att de
inte ska låta sig korrumperas, utan höja sina röster, lägga fram motbevis och vara modiga när de tar upp klagomålen.