Manje od šačice mega-korporacija kontroliše svaki aspekt naših života.
To može zvučati pretjerano, ali od doručka na stolu ujutro do madraca na kojem spavamo noću, i svega što radimo, nosimo ili
konzumiramo između, u velikoj mjeri ovisi o tim kompanijama.
Ovo su investicione kompanije ogromnih razmjera koje upravljaju najvećim novčanim tokovima na svijetu.
Oni su protagonisti drame kojoj trenutno svjedočimo.
Kako ne bih oduzimao previše vašeg vremena, najvažnije informacije sam sažeo što je moguće kraće.
Kako to radi?
Uzmimo za primjer kompaniju PepsiCo, matičnu kompaniju mnogih od najpopularnijih bezalkoholnih pića i grickalica na svijetu.
Čini se da postoji mnogo različitih konkurentskih brendova, ali svi potiču iz fabrika malog broja
kompanija koje zajedno imaju monopol u industriji.
Među proizvođačima pakirane hrane nalazi se i nekoliko drugih velikih kompanija kao što su
Unilever, Coca Cola Company, Mondelez i Nestlé.
Na ovoj slici možete vidjeti da praktično svaki dobro poznati brend pakirane hrane pripada jednoj od ovih korporacija.
Možete lako dobiti ovu vrstu informacija.
Možete pročitati o njima na web stranicama dotičnih brendova ili na Wikipediji.
Kompanije ove veličine obično su uvrštene na berzu i imaju upravni odbor u kojem najveći dioničari imaju konačnu riječ.
Na web stranicama poput Yahoo Finance možemo pronaći detaljne informacije o kompanijama,
uključujući najveće dioničare tih kompanija.
Uzmimo opet PepsiCo kao primjer.
Uočavamo da 73,14% dionica drži najmanje 3.379 institucionalnih investitora.
To uključuje investicijske kompanije, investicijske fondove, osiguravajuće kompanije, banke i, u nekim slučajevima, vlade.
Pogledajmo ko su najveći institucionalni investitori PepsiCo-a.
Kao što se može vidjeti, samo deset od 3.379 investitora čini gotovo trećinu svih dionica.
Ukupni akcijski kapital ovih deset vodećih kompanija vrijedi oko 60 milijardi dolara.
Međutim, tri od ovih deset investitora posjeduju više dionica nego ostalih sedam.
Zapamtimo njihova imena i vidimo ko posjeduje najviše dionica u kompaniji Coca-Cola, glavnom konkurentu Pepsija.
Primjećujemo da, kao i kod PepsiCo, većinu dionica drže institucionalni investitori.
Pogledajmo deset najboljih i počnimo s posljednjim.
Također smo vidjeli četiri od ovih šest institucionalnih investitora u posljednjih šest PepsiCo-ovih.
To su Northern Trust, JP Morgan Chase, Geode Capital Management i Wellington Management.
Hajde sada da pogledamo četiri najveća dioničara.
Također smo vidjeli tri od ovih među četiri najbolja proizvoda PepsiCo-a.
To su BlackRock, Vanguard i State Street, a postoji još jedan: Berkshire Hathaway.
Ovo su četiri najveće investicijske kompanije na svijetu.
PepsiCo i Coca-Cola su sve samo ne konkurenti, ali i druge velike kompanije koje posjeduju mnogo brendova, poput
Unilevera, Mondeliza i Nestléa, također su u vlasništvu iste male grupe institucionalnih investitora.
I ova imena se ne nalaze samo u industriji pakirane hrane.
Pogledajmo, na primjer, Wikipediju da vidimo koje su najveće kompanije u tehnološkom sektoru.
Facebook posjeduje WhatsApp i Instagram.
Zajedno s Twitterom, oni čine najpopularnije platforme društvenih mreža na svijetu.
Alphabet je matična kompanija svih Google kompanija, uključujući YouTube i Gmail, ali su također najveći sponzori i
razvijači Androida, jednog od dva operativna sistema koja pokreću gotovo sve pametne telefone i tablete u svijetu.
Drugi operativni sistem je Appleov iOS.
Konačno, kada Microsoftu dodamo preostala tri, vidimo da četiri kompanije proizvode softver na kojem zavise
gotovo svi računari, tableti i pametni telefoni na svijetu.
Pogledajmo ko posjeduje najviše dionica u ovim moćnim kompanijama.
Na Facebooku vidimo da više od 80% dionica drže institucionalni investitori.
Ovo su ista imena koja smo vidjeli u prehrambenoj industriji.
I ovdje su na vrhu isti investitori.
Vidimo ovo kod Applea, ali i kod njegovog glavnog konkurenta Microsofta.
Kada pogledamo sve ostale kompanije koje dominiraju tehnološkim sektorom i proizvode naše računare, televizore,
pametne telefone i kućanske aparate, vidimo iste glavne investitore koji posjeduju veliki dio dionica.
Ovaj mali klub investicijskih kompanija, banaka i investicionih fondova je također najveći dioničar u
primarnim industrijama iz kojih potiču naše sirovine.
Ako na Wikipediji potražimo najveće svjetske rudarske kompanije, vidimo da su njihovi dioničari isti
institucionalni investitori kao i svugdje drugdje.
Isto važi i za najveće svjetske poljoprivredne kompanije, od kojih ovisi čitava naša prehrambena industrija.
Na primjer, oni posjeduju Bayer, matičnu kompaniju Monsanta, najvećeg svjetskog proizvođača sjemena, koji proizvodi 90%
svih sjemenki pamuka na svijetu i većinu svih ostalih sjemenki.
Bilo da se radi o najvećim svjetskim proizvođačima solarnih panela ili o najvećim
rafinerijama nafte, dionice upravljaju iste kompanije.
Oni posjeduju duhanske kompanije koje proizvode sve popularne duhanske marke na svijetu.
Međutim, oni također posjeduju sve glavne kompanije u farmaceutskoj industriji i
naučne institute koji proizvode lijekove.
Oni posjeduju kompanije koje proizvode naše metale i sirovine, kao i čitavu automobilsku, zrakoplovnu i
naoružanu industriju koja obrađuje te metale i sirovine.
Oni posjeduju kompanije koje proizvode našu elektroniku.
Oni posjeduju velike robne kuće i online tržnice.
Čak i načini plaćanja koje koristimo za plaćanje njihovih proizvoda.
Kao što sam već spomenuo, ovi institucionalni investitori su uglavnom investicijske
kompanije, banke i osiguravajuće kompanije.
Oni su, zauzvrat, također u vlasništvu dioničara.
A šta je najnevjerovatnija stvar u vezi s tim?
Svi ovi institucionalni investitori posjeduju dionice jedni drugih i zajedno čine
ogromnu mrežu koja se može uporediti s piramidom.
Manji institucionalni investitori su u vlasništvu većih investitora, koji pak pripadaju još većim investitorima.
Nevidljivi vrh ove piramide sastoji se od samo dvije kompanije, čija smo imena već mnogo puta vidjeli:
To su Vanguard i BlackRock.
Moć ovih dviju kompanija je gotovo izvan naše mašte.
Ne samo da su najveći institucionalni investitori u svim vodećim kompanijama širom svijeta, već posjeduju i ostale institucionalne
investitore u tim kompanijama, čime ostvaruju potpuni monopol.
Prema izvještaju Bloomberga, jedne od najuglednijih svjetskih institucija u području financijskih podataka i analize,
stručnjaci predviđaju da će do 2028. godine te dvije kompanije zajedno upravljati oko 20 biliona
dolara ulaganja i posjedovati gotovo sve na Zemlji.
Sam Bloomberg je opisao BlackRock kao četvrtu ruku vlade jer je to jedina nevladina institucija koja održava bliske
veze s federalnim bankama, poznatim i kao centralne banke.
BlackRock ne samo da posuđuje novac Bundesbankama, već je i njihov najvažniji savjetnik i
razvijač računarskog sistema koji koriste Bundesbanke.
Desetine zaposlenika BlackRocka obavljale su visoke pozicije u Bijeloj kući za vrijeme
administracija Busha i Obame, a trenutno i pod Joeom Bidenom.
Izvršni direktor BlackRocka Larry Fink je dobrodošao gost među mnogim šefovima država i političarima – i to je razumljivo.
On je lice kompanije koja povlači konce.
Ali Larry Fink sam ne povlači konce.
Zapravo, BlackRock je u vlasništvu dioničara.
A kada pogledamo ko su ti dioničari, dolazimo do čudnog zaključka.
Vidimo da je najveći dioničar BlackRocka Vanguard. I tu stvari postaju nejasne.
Vanguard sam ima jedinstvenu strukturu koja onemogućava identifikaciju ko su njegovi dioničari ili klijenti.
Elita koja posjeduje Vanguard ne želi da iko sazna da su oni vlasnici najmoćnije kompanije na svijetu.
Ali naravno da je ovo
Nije tajna onima koji su voljni to istražiti.
Izvještaji Oxfama i Bloomberga pokazuju da 1% svjetske populacije posjeduje više novca nego preostalih 99%.
Naravno, oni koji posjeduju najmoćniju kompaniju na svijetu također su najbogatiji među ovih 1%.
Drugim riječima, vi ste među najboljih 0,001%.
Ovo znači da je Vanguard u rukama najbogatijih porodica na svijetu.
Kada proučavamo njihovu historiju, otkrivamo da su ove porodice oduvijek bile na vrhu piramide, neke
čak i mnogo prije početka industrijske revolucije.
Ali bez ulaska u previše detalja, samo bih želio istaknuti da mnoge od ovih porodica pripadaju kraljevskim lozama
i da su osnivači našeg bankarskog sistema, Ujedinjenih nacija i svakog industrijskog sektora u svijetu.
Ove porodice nikada nisu izgubile svoju moć, ali su zbog rastuće svjetske populacije bile primorane da se sakriju iza
investicionih kompanija poput Vanguard, čiji su najveći dioničari privatni fondovi i neprofitne organizacije tih porodica.
Oni su veza između biznisa, politike i medija, što dovodi do značajnih sukoba interesa.
Na prvi pogled, međutim, ovo nije naročito primjetno.
Neprofitne organizacije, poznate i kao fondacije, su organizacije koje se oslanjaju na
donacije i nisu obavezne otkriti od koga ih primaju.
Oni mogu uložiti ovaj novac u šta god žele i ne moraju plaćati porez na svoju dobit sve dok se ta dobit
reinvestira u druge projekte u kojima su uključeni.
Dobrotvorne organizacije mogu premjestiti stotine milijardi dolara od nevidljivih investitora.
Prema izvještaju australijske vlade, neprofitne organizacije su stoga idealne za finansiranje
terorističkih grupa i pranje velikih suma novca.
Fondacije i fondovi porodica na vrhu hijerarhije 1% skrivaju se iza kulisa što je više moguće.
Međutim, za slučajeve visokog profila i one koji privlače pažnju, obraćaju se fondacijama filantropskih
porodica koje su niže na ljestvici, ali su također vrlo bogate.
To su Fondacija Billa i Melinde Gates, Fondacije Otvoreno društvo kontroverznog
multimilijardera Georgea Sorosa i Fondacija Clinton.
Kratak uvod da vam da ideju o veličini ovih fondacija.
Prema zvaničnoj web stranici Svjetskog ekonomskog foruma, Fondacija Gates je najveći donator Svjetskoj
zdravstvenoj organizaciji nakon što je predsjednik Donald Trump 2020. godine obustavio američko finansiranje SZO-a.
Ovo čini Fondaciju Gates jednom od najutjecajnijih organizacija na svijetu u svim područjima vezanim za naše zdravlje.
Zaklada Gates ima blisku saradnju sa 16 najvećih farmaceutskih kompanija na svijetu, uključujući Pfizer,
AstraZeneca, Johnson & Johnson, BioNTech i Bayer, i upravo smo vidjeli ko posjeduje najviše dionica u tim kompanijama.
Bill Gates nije bio ništa osim siromašnog kompjuterskog štrebera koji je uspio postati jedan od najbogatijih ljudi na
svijetu. Naprotiv, poticao je iz filantropske porodice koja je, kao i on sam, radila za apsolutnu elitu.
Bill je osnivač Microsofta, koji je u vlasništvu BlackRocka, Vanguarda i, sve do nedavno, Berkshire Hathawaya.
Mislim da sljedeća tema treba početi pitanjem.
Osoba nasumična poput mene, s vrlo malo iskustva u montaži videa i koristeći stari laptop, može objektivno pokazati u
20 minuta da samo dvije kompanije imaju potpuni monopol nad svim industrijskim sektorima širom svijeta.
Ovo postavlja pitanje: zašto se ništa od ovoga ne objavljuje u medijima?
Ovaj odgovor ponovo dobijamo od Wikipedije.
Oko 90% međunarodnih medijskih kuća u vlasništvu je devet medijskih konglomerata.
Kompanije u vlasništvu ovih medijskih konglomerata su previše brojne da bi se mogle nabrojati.
Kao što se i očekivalo, najveći dioničari su Vanguard i BlackRock.
Mogao bih satima nabrajati, ukazujući da su u gotovo svakoj zemlji na svijetu lokalni mediji u rukama ovakvih konglomerata,
koji su zauzvrat u vlasništvu naših institucionalnih investitora ili izuzetno bogatih i moćnih elitnih porodica.
U Ujedinjenom Kraljevstvu, na primjer, gotovo sve popularne novine i časopise pripadaju Daily
Mail Group, Reach i prethodno spomenutoj News Corp.
U Nizozemskoj su svi medijski izvori pod kontrolom De Persgrupa, Mediahuisa i Bertelsmanna.
A u Njemačkoj je cijeli medijski sektor pod kontrolom ili njemačke vlade, ProSiebenSat1, Axel Springer i, opet,
Bertelsmanna, koji je također konglomerat bez presedana.
Bertelsmann nije samo matična kompanija najvećeg svjetskog izdavača knjiga, Penguin Random House, te vlasnik i osnivač BMG
Musica, već i kontrolira veliki dio evropskih medija putem svoje podružnice RTL, kompanije koja ima 67 televizijskih
kanala, deset streaming platformi i 38 radio stanica.
Osim RTL-a, Bertelsmann također posjeduje veliki udio u francuskim glavnim medijima, a zajedno s Mediasetom, moćnim
italijanskim konglomeratom u vlasništvu bivšeg predsjednika Berlusconija, koji kontrolira većinu italijanskih glavnih medija,
posjeduju i sve popularne španjolske televizijske stanice.
Različiti mediji ne proizvode vlastite vijesti, već koriste informacije i slike novinskih agencija
kao što su Reuters, nizozemska ANP i francuska AFP.
Ove organizacije su sve samo ne nezavisne.
Najvažniji novinari i urednici koji rade za naše medijske kuće ili ove novinske agencije povezani su s važnim novinarskim
organizacijama kao što je Evropski centar za novinarstvo.
Evropski centar za novinarstvo je jedan od najvećih finansijera medijskih projekata širom Evrope.
Za novinarsku analizu i mišljenje, svi vodeći svjetski mediji koriste Project
Syndicate, najmoćniju organizaciju u svojoj oblasti.
Snabdijeva 506 najvažnijih medijskih kuća u 156 zemalja.
Project Syndicate i organizacije poput European Journalism Centre, zajedno s novinskim agencijama, služe
kao veza između različitih medijskih kuća širom svijeta.
Kada voditelji vijesti čitaju vijesti sa telepromptera, postoji velika vjerovatnoća da
tekst potiče iz jedne od ovih organizacija.
Kao rezultat toga, globalno medijsko izvještavanje je često sinkronizirano.
Pogledajmo organizacije koje proizvode naše vijesti zajedno s novinskim agencijama.
U Project Syndicateu vidimo Fondaciju Billa i Melinde Gates, Fondaciju Otvoreno društvo i Evropski centar za novinarstvo.
Zatim je tu i sam Evropski centar za novinarstvo.
I ovdje vidimo Fondaciju Gates i Fondaciju Otvoreno društvo, koje također primaju velike donacije od Facebooka,
Googlea, Ministarstva obrazovanja, kulture i nauke Nizozemske i Ministarstva vanjskih poslova Nizozemske.
Organizacije u središtu našeg toka informacija finansiraju dobrotvorne organizacije
iste elite koja također kontroliše sve medije.
Međutim, dio našeg poreznog novca također ide tim organizacijama.
Elita, koja kontroliše svaki aspekt naših života, pa čak i informacije koje primamo, oslanja se na nezamislivo
koordinisan napor da poveže sve različite industrije na Zemlji kako bi osigurala da sve rade u interesu elite.
Ovo se dešava na Svjetskom ekonomskom forumu, jednoj od najvažnijih organizacija na svijetu.
Na svom godišnjem sastanku u Davosu, glavni izvršni direktori najvećih svjetskih kompanija okupljaju se s državnim
poglavarima, političarima i drugim utjecajnim pojedincima i organizacijama kao što su UNICEF i Greenpeace.
Upravni odbor WEF-a uključuje bivšeg američkog potpredsjednika i "gurua za klimatske promjene" Ala Gorea, izvršnog direktora
BlackRocka Larryja Finka, predsjednicu Evropske centralne banke Christine Lagarde, direktoricu CERN-a Fabiolu Gianotti, kraljicu
Jordana, direktora Međunarodnog komiteta Crvenog križa Petera Maurera i mnoge druge političare i
izvršne direktore najutjecajnijih svjetskih kompanija.
Wikipedia navodi sljedeće:
Prema kritičarima, WEF je ekonomski forum na kojem najbogatije kompanije mogu pregovarati o
poslovima s drugim kompanijama ili političarima.
Za mnoge učesnike, svrha WEF-a je lična korist, a ne rješavanje globalnih problema.
Brzo postaje jasno da su ovi kritičari WEF-a u pravu kada pogledamo ko su najvažniji
partneri, koji čine gotovo 71% budžeta WEF-a.
To uključuje BlackRock, Fondacije Otvoreno društvo, Fondaciju Billa i Melinde Gates i mnoge druge velike kompanije čije
dionice posjeduju direktno ili indirektno Vanguard i BlackRock.
Predsjednik i osnivač WEF-a je Klaus Schwab, njemački profesor i biznismen.
U svojoj knjizi "The Great Reset" detaljno opisuje planove svoje organizacije.
Prema Schwabu, naše staro društvo treba biti zamijenjeno novim u kojem zemlje predaju svoj suverenitet sveobuhvatnoj svjetskoj
vladi, u kojem ljudi ne posjeduju ništa osim što rade za državu i zauzvrat dobivaju stanovanje,
zdravstvenu zaštitu i sve ostale osnovne potrepštine.
Vjerovatno ste čuli prilično mnogo o Novom svjetskom poretku.
Mediji bi nas naveli da povjerujemo da je ovo tema za teoretičare zavjere, iako o njoj generacijama govore predsjednici
poput Georgea Busha starijeg, Nelsona Mandele i Billa Clintona.
Ove važne ličnosti, koje su, osim Mandele, sve pripadale eliti za vrijeme svog života, nisu
jedine koje sanjaju o svemoćnoj svjetskoj vladi.
Godine 2015. UN je predstavio svoju kontroverznu Agendu 2030, koja je gotovo identična Velikom resetovanju Klausa Schwaba.
Svojim riječima, UN i Schwab žele osigurati da do 2030. na Zemlji više neće biti
siromaštva, gladi, zagađenja okoliša niti bolesti.
To zvuči kao dobar plan dok ne pročitaš sitna slova.
Ideja je da mi, građani, finansiramo Agendu 2030.
I baš kao što se od nas sada traži da se odreknemo naših temeljnih prava radi javnog zdravlja, tako će se od nas tražiti
da se odreknemo našeg prosperiteta radi smanjenja siromaštva.
Ovo nisu teorije zavjere. Možete sami pročitati o tome na službenoj web stranici.
Ukratko, sve se svodi na ovo:
UN želi uzeti porezni novac svih zapadnih zemalja i dati ga mega-korporacijama elite,
koje će potom biti zadužene za obnovu društva.
UN kaže da ovaj ogroman projekat zahtijeva svjetsku vladu, a UN je sam preuzeo zadatak da bude ta svjetska vlada.
Baš kao i Schwab, i UN također smatra da je pandemija savršena prilika za ubrzanje provedbe Agende 2030.
Zabrinjava što WEF i UN otvoreno priznaju da pandemije i druge katastrofe vide kao priliku za preoblikovanje društva, posebno
jer smo vidjeli da elita ima na raspolaganju sva sredstva da nas uvjeri kako postoji pandemija, pa čak i da je stvori.
Elite nemaju apsolutno nikakvu namjeru da dijele svoje bogatstvo s nama.
Zapravo, oni su iskreni u svojim planovima da nam uzmu čak i posljednji komadić.
Ali za sada možete razumjeti jednostavnom logikom da je novi svjetski poredak ili sveobuhvatna svjetska vlada jedini način da
mala elita održi svoju moć nad sve većom svjetskom populacijom.
Kompanije poput BlackRocka i Vanguard ne profitiraju od državnih granica, uvoznih poreza i stvarne raznolikosti.
Samo strahom i medijskom manipulacijom mogu održati svoj utjecaj nad svima nama.
Elite nemaju namjeru izliječiti nas od bezbrojnih bolesti koje smo dobili od toksične hrane koju proizvode.
I od zagađenja okoliša koje je prouzrokovalo.
Jer da se ne razbolijevamo, cijela farmaceutska industrija bi propala.
"Ništa se ne prodaje bolje od straha" je moto vodećih virusologa kao što je Mark van Ranst.
Nadam se da će mi ovaj video pomoći da te dosegnem i smanjim sve veću udaljenost između nas.
Samo kad smo podijeljeni, elita može održati svoju moć nad nama.
Najveći strah elite je da ćemo shvatiti šta se zaista dešava u svijetu.
I jedini način na koji elita vjeruje da to može spriječiti je cenzura.
Sprječavanje ljudskog kontakta.
Stalna kleveta političkih protivnika ili onih koji misle drugačije.
I upotreba sirove sile.
Planovi elite su jasni, kao i nemilosrdan način na koji namjeravaju da ih provedu.
Ako dopustimo da se ovo dogodi, iz pepela onoga što smo nekada znali izniknut će novo društvo.
Novo društvo u kojem nećemo posjedovati ništa, čak ni vlastite domove.
Elita želi osigurati da između sada i 2030. sve što trenutno posjeduješ pripadne njima.
Ovo zahtijeva razornu ekonomsku krizu.
Prvo se napada srednja klasa, koja je okosnica društva.
Preduzetnici su primorani da se zaduže ogromnim dugovima, što na kraju dovodi do toga da izgube svu svoju imovinu.
Nakon toga će se stvari brzo razvijati.
Banke će se srušiti, gotovina će prestati postojati, a jedini način da se izbjegne glad bit će prihvatanje državne pomoći,
koja će biti podložna raznim uslovima, kao što su predočavanje potvrde o vakcinaciji i predaja sve privatne imovine.
Budući da poduzetnici prvi padaju, mnogi drugi neće odmah osjetiti krizu.
Ljudi ostaju podijeljeni među sobom dok ne bude prekasno.
Ovo nije neki scenarij propasti koji sam izmislio.
Ovo je jednostavno Veliki reset, Novi svjetski poredak, koji se pripremao mnogo generacija i opsežno
testirao u svakoj komunističkoj diktaturi na svijetu.
Ali to može ići i u drugom smjeru, i umjesto Velikog resetiranja možemo pokrenuti Veliko buđenje i stvoriti svijet u
kojem nitko ne mora gladovati i u kojem možemo živjeti zajedno i s prirodom u slobodi na održiv način.
Ovo nije idealističko sanjarenje.
Uvijek su postojale sile koje su pokušavale slomiti moć elite, ali sve do nedavno naši su načini
komunikacije uvijek bili neadekvatni da pokrenu masovnu mrežu.
Elita nas je oduvijek držala u mraku o otkrićima genija poput Tesle, koji je bio daleko
napredan u području čiste, besplatne energije.
Ili dr Rife, koji je koristio radio valove da izliječi najmanje 16 terminalnih pacijenata oboljelih od raka prije
nego što je on, poput Tesle, umro pod sumnjivim okolnostima.
Ili Henry Ford, koji je već 1941. godine proizveo automobil od bioplastike koja se pokazala jačom od čelika.
Elita nam je uskratila bezbroj takvih tehnika jer predstavljaju prijetnju njihovim monopolima u svim industrijama.
To su bile tehnologije koje bi nam dale slobodu i ugrozile moć elita, koja se temelji na
našem strahu i ovisnosti o njihovim proizvodima.
Ovo nisu teorije zavjere, već činjenice.
Ono što time želim reći jest da se pred nama svima otvara svijet novih mogućnosti, svijet bez siromaštva, zagađenja, bolesti
ili rata, u kojem vlade rade za dobrobit naroda, a ne obrnuto.
Bezbroj bolesti koje farmaceutskoj industriji donose stotine milijardi dolara bit će izliječene.
Više niko ne mora raditi do iznemoglosti da bi vodio dostojanstven život.
Ljudi više neće živjeti u strahu od laži koje šire mediji, farmaceutska industrija, klimatski lobisti i političari.
Sve se to može vidjeti na horizontu, ali prvo moramo prebroditi oluju i prepoznati koji je stvarni problem u našem društvu.
Ovdje počinje naše putovanje, i bit će to teško putovanje, ali krenut ćemo na njega zajedno i
pomagati jedni drugima da ustanemo kad padnemo.
Nećemo se bojati. Mi smo 99%.