Manje od šačice mega-korporacija kontrolira svaki aspekt naših života.
To može zvučati pretjerano, ali od doručka na stolu ujutro do madraca na kojem spavamo noću, pa svega što radimo,
nosimo ili konzumiramo između, uvelike ovisi o tim tvrtkama.
Ovo su investicijske tvrtke ogromnih razmjera koje upravljaju najvećim novčanim tokovima na svijetu.
Oni su protagonisti drame kojoj trenutno svjedočimo.
Kako ne bih oduzeo previše vašeg vremena, najvažnije sam informacije sažeo što je moguće kraće.
Kako to radi?
Uzmimo za primjer tvrtku PepsiCo, matičnu tvrtku mnogih najpopularnijih bezalkoholnih pića i grickalica na svijetu.
Čini se da postoji mnogo različitih konkurentskih marki, ali sve potječu iz tvornica malog broja
tvrtki koje zajedno imaju monopol u industriji.
Među proizvođačima pakirane hrane nalazi se i niz drugih velikih tvrtki kao što su
Unilever, Coca-Cola Company, Mondelez i Nestlé.
Na ovoj slici možete vidjeti da praktički svaki dobro poznati brend pakirane hrane pripada jednoj od ovih korporacija.
Možete lako dobiti ovu vrstu informacija.
Možete o njima pročitati na web-stranicama dotičnih brendova ili na Wikipediji.
Tvrtke ove veličine obično su uvrštene na burzu i imaju upravni odbor u kojem najveći dioničari imaju konačnu riječ.
Na web stranicama poput Yahoo Finance možemo pronaći detaljne informacije o tvrtkama, uključujući najveće dioničare tih tvrtki.
Uzmimo PepsiCo ponovno kao primjer.
Uočavamo da 73,14 % dionica drži najmanje 3.379 institucionalnih ulagača.
To uključuje investicijske tvrtke, investicijske fondove, osiguravajuća društva, banke i, u nekim slučajevima, vlade.
Pogledajmo tko su najveći institucionalni ulagači PepsiCo-a.
Kao što se može vidjeti, samo deset od 3.379 ulagača čini gotovo trećinu svih dionica.
Ukupni temeljni kapital ovih deset vodećih tvrtki vrijedi oko 60 milijardi dolara.
Međutim, tri od tih deset ulagača posjeduju više dionica nego ostalih sedam.
Zapamtimo njihova imena i vidimo tko posjeduje najviše dionica u tvrtki Coca-Cola, glavnom konkurentu Pepsija.
Primjećujemo da, kao i kod PepsiCo-a, većinu dionica drže institucionalni ulagači.
Pogledajmo top deset i počnimo s posljednjim.
Također smo vidjeli četiri od ovih šest institucionalnih ulagača u posljednjih šest PepsiCo-ovih.
To su Northern Trust, JP Morgan Chase, Geode Capital Management i Wellington Management.
Pogledajmo sada četiri najveća dioničara.
Također smo vidjeli tri od ovih među četiri najbolja proizvoda PepsiCoa.
To su BlackRock, Vanguard i State Street, a postoji još jedan: Berkshire Hathaway.
Ovo su četiri najveće investicijske tvrtke na svijetu.
PepsiCo i Coca-Cola su sve samo ne konkurenti, ali i druge velike tvrtke koje posjeduju mnoge brendove, poput
Unilevera, Mondelaza i Nestléa, također su u vlasništvu iste male skupine institucionalnih ulagača.
I ova se imena ne nalaze samo u industriji pakirane hrane.
Pogledajmo, na primjer, Wikipediju da vidimo koje su najveće tvrtke u tehnološkoj industriji.
Facebook posjeduje WhatsApp i Instagram.
Zajedno s Twitterom čine najpopularnije platforme društvenih mreža na svijetu.
Alphabet je matična tvrtka svih Googleovih tvrtki, uključujući YouTube i Gmail, ali je i najveći sponzor i developer
Androida, jednog od dva operativna sustava koja pokreću gotovo sve pametne telefone i tablete na svijetu.
Drugi operativni sustav je Appleov iOS.
Konačno, kada Microsoftu pridodamo ostala tri, vidimo da četiri tvrtke proizvode softver na kojem ovise
gotovo svi računala, tableti i pametni telefoni na svijetu.
Pogledajmo tko posjeduje najveće udjele u ovim moćnim tvrtkama.
Na Facebooku vidimo da više od 80% dionica drže institucionalni ulagači.
Ovo su ista imena koja smo vidjeli u prehrambenoj industriji.
I ovdje su na vrhu isti ulagači.
Vidimo to kod Applea, ali i kod njegovog glavnog konkurenta Microsofta.
Kad pogledamo sve ostale tvrtke koje dominiraju tehnološkom industrijom i proizvode naše računala,
televizore, pametne telefone i kućanske aparate, vidimo iste glavne ulagače koji posjeduju velik dio dionica.
Ovaj mali klub investicijskih društava, banaka i investicijskih fondova također je najveći dioničar u
primarnim industrijama iz kojih potječu naše sirovine.
Ako na Wikipediji potražimo najveće svjetske rudarske tvrtke, vidimo da su njihovi dioničari
isti institucionalni ulagači kao i svugdje drugdje.
Isto vrijedi i za najveće svjetske poljoprivredne tvrtke, od kojih ovisi čitava naša prehrambena industrija.
Na primjer, oni posjeduju Bayer, matičnu tvrtku Monsanta, najvećeg svjetskog proizvođača sjemena, koji proizvodi 90%
svih sjemenki pamuka na svijetu i većinu ostalog sjemena.
Bilo da se radi o najvećim svjetskim proizvođačima solarnih panela ili o najvećim
rafinerijama nafte, dionice upravljaju iste tvrtke.
Oni posjeduju tvrtke za duhan koje proizvode sve popularne svjetske marke duhana.
Međutim, oni također posjeduju sve glavne tvrtke u farmaceutskoj industriji i znanstvene institute koji proizvode lijekove.
Posjeduju tvrtke koje proizvode naše metale i sirovine te cijelu automobilsku, zrakoplovnu i
naoružarsku industriju koja obrađuje te metale i sirovine.
Oni posjeduju tvrtke koje proizvode našu elektroniku.
Posjeduju velike robne kuće i internetske tržnice.
Čak i sredstva plaćanja koja koristimo za plaćanje njihovih proizvoda.
Kao što sam već spomenuo, ovi institucionalni ulagači su uglavnom investicijske tvrtke, banke i osiguravajuća društva.
Oni su, zauzvrat, također u vlasništvu dioničara.
A što je najnevjerojatnije u vezi s tim?
Svi ti institucionalni ulagači posjeduju dionice jedni drugih i zajedno čine ogromnu mrežu koja se može usporediti s piramidom.
Manji institucionalni ulagači u vlasništvu su većih ulagača, koji pak pripadaju još većim ulagačima.
Nevidljivi vrh ove piramide sastoji se od samo dvije tvrtke, čija smo imena već mnogo puta vidjeli:
To su Vanguard i BlackRock.
Moć ovih dviju tvrtki gotovo je izvan naše mašte.
Ne samo da su najveći institucionalni ulagači u sve vodeće svjetske tvrtke, već posjeduju i ostale institucionalne
ulagače u tim tvrtkama, čime imaju potpuni monopol.
Prema izvješću Bloomberga, jedne od najcjenjenijih svjetskih institucija u području financijskih podataka i analize,
stručnjaci predviđaju da će do 2028. godine te dvije tvrtke zajedno upravljati oko 20 bilijuna
dolara ulaganja i posjedovati gotovo sve na Zemlji.
Sam Bloomberg je opisao BlackRock kao četvrtu ruku vlade jer je to jedina nevladina institucija koja održava bliske
veze s federalnim bankama, poznatim i kao središnje banke.
BlackRock ne samo da posuđuje novac Bundesbankama, već je i njihov najvažniji savjetnik i
razvija računalni sustav koji koriste Bundesbanke.
Deseci zaposlenika tvrtke BlackRock obnašali su visoke položaje u Bijeloj kući tijekom
administracija Busha i Obame, a trenutno i pod Joeom Bidenom.
Izvršni direktor BlackRocka Larry Fink dobrodošao je gost među mnogim šefovima država i političarima – i to je razumljivo.
On je lice tvrtke koja povlači konce.
Ali Larry Fink sam ne povlači konce.
Zapravo, BlackRock je u vlasništvu dioničara.
A kad pogledamo tko su ti dioničari, dolazimo do čudnog zaključka.
Vidimo da je najveći dioničar BlackRocka Vanguard. I tu stvari postaju nejasne.
Vanguard sam ima jedinstvenu strukturu koja onemogućuje utvrđivanje tko su njegovi dioničari ili klijenti.
Elita koja posjeduje Vanguard ne želi da itko sazna da su oni vlasnici najmoćnije tvrtke na svijetu.
Ali naravno da je ovo
Nije tajna onima koji su voljni to istražiti.
Izvještaji Oxfama i Bloomberga pokazuju da 1% svjetske populacije posjeduje više novca nego preostalih 99%.
Naravno, oni koji posjeduju najmoćniju tvrtku na svijetu također su najbogatiji među tim 1%.
Drugim riječima, vi ste među najboljih 0,001%.
To znači da je Vanguard u rukama najbogatijih obitelji na svijetu.
Kada proučavamo njihovu povijest, otkrivamo da su te obitelji oduvijek bile na vrhu piramide, neke
čak i mnogo prije početka industrijske revolucije.
Ali bez ulaska u previše detalja, samo bih želio istaknuti da mnoge od tih obitelji pripadaju kraljevskim krvnim
linijama i da su oni osnivači našeg bankarskog sustava, Ujedinjenih naroda i svakog industrijskog sektora u svijetu.
Ove obitelji nikada nisu izgubile svoju moć, ali zbog rastuće svjetske populacije bile su prisiljene skrivati se iza
investicijskih društava poput Vanguard, čiji su najveći dioničari privatni fondovi i neprofitne organizacije tih obitelji.
Oni su veza između poslovanja, politike i medija, što dovodi do značajnih sukoba interesa.
Na prvi pogled, međutim, ovo nije naročito primjetno.
Neprofitne organizacije, također poznate kao zaklade, su organizacije koje se oslanjaju na
donacije i nisu obvezne otkriti od koga ih primaju.
Oni mogu uložiti taj novac u što god žele i ne moraju plaćati porez na svoju dobit sve dok se ta dobit
ponovno ulaže u druge projekte u kojima su uključeni.
Dobrotvorne organizacije mogu premjestiti stotine milijardi dolara od nevidljivih ulagača.
Prema izvješću australske vlade, neprofitne organizacije su stoga idealne za financiranje
terorističkih skupina i pranje velikih svota novca.
Zaklade i fondovi obitelji na vrhu hijerarhije 1% skrivaju se iza kulisa što je više moguće.
Međutim, za slučajeve visokog profila i one koji privlače pažnju, obraćaju se zakladama filantropskih obitelji
koje su niže na ljestvici, ali su također vrlo bogate.
To su Zaklada Billa i Melinde Gates, Zaklade Otvoreno društvo kontroverznog multimilijardera Georgea Sorosa i Zaklada Clinton.
Kratki uvod koji će vam dati dojam o veličini ovih zaklada.
Prema službenoj internetskoj stranici Svjetskog gospodarskog foruma, Zaklada Gates najveći je donator Svjetskoj
zdravstvenoj organizaciji nakon što je predsjednik Donald Trump 2020. godine obustavio američko financiranje SZO-a.
Time Zaklada Gates postaje jedna od najutjecajnijih organizacija na svijetu u svim područjima vezanim uz naše zdravlje.
Zaklada Gates u uskoj je suradnji s 16 najvećih farmaceutskih tvrtki na svijetu, uključujući Pfizer, AstraZeneca,
Johnson & Johnson, BioNTech i Bayer, i upravo smo vidjeli tko posjeduje najviše dionica u tim tvrtkama.
Bill Gates nije bio ništa osim siromašnog računalnog štrebera koji je uspio postati jedan od najbogatijih ljudi na
svijetu. Naprotiv, potjecao je iz filantropske obitelji koja je, kao i on sam, radila za apsolutnu elitu.
Bill je osnivač Microsofta, koji je u vlasništvu BlackRocka, Vanguarda i, sve do nedavno, Berkshire Hathawaya.
Mislim da sljedeća tema treba početi pitanjem.
Slučajna osoba poput mene, s vrlo malo iskustva u montaži videa i koristeći stari laptop, može objektivno pokazati u
20 minuta da samo dvije tvrtke imaju potpuni monopol nad svim industrijskim sektorima diljem svijeta.
To postavlja pitanje: zašto se ništa od ovoga ne objavljuje u medijima?
Ovaj odgovor ponovno dobivamo s Wikipedije.
Oko 90% međunarodnih medijskih kuća u vlasništvu je devet medijskih konglomerata.
Tvrtke u vlasništvu ovih medijskih konglomerata su previše brojne da bi se mogle nabrojati.
Kao što se i očekivalo, najveći dioničari su Vanguard i BlackRock.
Mogao bih satima nabrajati, ističući da su u gotovo svakoj zemlji na svijetu lokalni mediji u rukama takvih konglomerata,
koji su zauzvrat u vlasništvu naših institucionalnih ulagača ili izuzetno bogatih i moćnih elitnih obitelji.
U Ujedinjenom Kraljevstvu, na primjer, gotovo sve popularne novine i časopise pripadaju Daily Mail
Groupu, Reachu i prethodno spomenutoj News Corp.
U Nizozemskoj su svi mediji pod kontrolom De Persgroupe, Mediahuisa i Bertelsmanna.
A u Njemačkoj je cjelokupni medijski sustav pod kontrolom njemačke vlade, ProSiebenSat1, Axel Springer i, opet,
Bertelsmanna, koji je također konglomerat neviđenih razmjera.
Bertelsmann nije samo matična tvrtka najvećeg svjetskog izdavača knjiga Penguin Random House te vlasnik i osnivač BMG Musica, već
i kontrolira velik dio europskih medija putem svoje podružnice RTL, tvrtke s 67 televizijskih kanala,
deset streaming platformi i 38 radijskih postaja.
Osim RTL-a, Bertelsmann također posjeduje veliki udio u francuskim mainstream medijima, a zajedno s Mediasetom, moćnim
talijanskim konglomeratom u vlasništvu bivšeg predsjednika Berlusconija, koji kontrolira većinu
talijanskih mainstream medija, posjeduju i sve popularne španjolske televizijske postaje.
Različiti mediji ne proizvode vlastite vijesti, već koriste informacije i slike novinskih agencija
kao što su Reuters, nizozemski ANP i francuski AFP.
Ove organizacije su sve samo ne neovisne.
Najvažniji novinari i urednici koji rade za naše medijske kuće ili ove novinske agencije povezani su s važnim novinarskim
organizacijama poput Europskog centra za novinarstvo.
Europski centar za novinarstvo jedan je od najvećih financijera medijskih projekata diljem Europe.
Za novinarsku analizu i mišljenje, svi vodeći svjetski mediji koriste Project
Syndicate, najmoćniju organizaciju u svom području.
Opskrbljuje 506 najvažnijih medijskih kuća u 156 zemalja.
Project Syndicate i organizacije poput Europskog centra za novinarstvo, zajedno s novinskim agencijama, služe kao
poveznica između različitih medijskih kuća diljem svijeta.
Kada voditelji vijesti čitaju vijesti s telepromptera, postoji velika vjerojatnost da
tekst potječe iz jedne od ovih organizacija.
Kao rezultat toga, globalno medijsko izvještavanje često je sinkronizirano.
Pogledajmo organizacije koje proizvode naše vijesti u suradnji s novinskim agencijama.
U Project Syndicatu vidimo Zakladu Billa i Melinde Gates, Zakladu Otvoreno društvo i Europski centar za novinarstvo.
Zatim je tu i sam Europski centar za novinarstvo.
I ovdje vidimo Zakladu Gates i Zakladu Otvoreno društvo, koje također primaju velike donacije od Facebooka,
Googlea, nizozemskog Ministarstva obrazovanja, kulture i znanosti i nizozemskog Ministarstva vanjskih poslova.
Organizacije u središtu našeg toka informacija financiraju dobrotvorne organizacije iste
elite koja također kontrolira cjelokupne medije.
Međutim, dio našeg poreznog novca također ide tim organizacijama.
Elita koja kontrolira svaki aspekt naših života, pa čak i informacije koje primamo, ovisi o nezamislivo
koordiniranom naporu da poveže sve različite industrije na Zemlji kako bi sve radile u interesu elite.
Ovo se događa na Svjetskom gospodarskom forumu, jednoj od najvažnijih organizacija na svijetu.
Na svom godišnjem sastanku u Davosu izvršni direktori najvećih svjetskih tvrtki okupljaju se s državnim
čelnicima, političarima i drugim utjecajnim pojedincima i organizacijama poput UNICEF-a i Greenpeacea.
Upravni odbor WEF-a uključuje bivšeg američkog potpredsjednika i "gurua klimatskih promjena" Ala Gorea, izvršnog direktora
BlackRocka Larryja Finka, predsjednicu Europske središnje banke Christine Lagarde, ravnateljicu CERN-a Fabiolu Gianotti, kraljicu
Jordana, ravnatelja Međunarodnog odbora Crvenog križa Petera Maurera i mnoge druge političare i
izvršne direktore najutjecajnijih svjetskih tvrtki.
Wikipedia navodi sljedeće:
Prema kritičarima, WEF je ekonomski forum na kojem najbogatije tvrtke mogu pregovarati o
poslovima s drugim tvrtkama ili političarima.
Za mnoge sudionike svrha WEF-a je osobna korist, a ne rješavanje globalnih problema.
Brzo postaje jasno da su ovi kritičari WEF-a u pravu kad pogledamo tko su najvažniji
partneri, koji čine gotovo 71% proračuna WEF-a.
To uključuje BlackRock, Zaklade Otvoreno društvo, Zakladu Billa i Melinde Gates i mnoge druge velike tvrtke čije
udjele izravno ili neizravno posjeduju Vanguard i BlackRock.
Predsjednik i osnivač WEF-a je Klaus Schwab, njemački profesor i poduzetnik.
U svojoj knjizi "The Great Reset" detaljno opisuje planove svoje organizacije.
Prema Schwabu, naše staro društvo treba biti zamijenjeno novim u kojem zemlje predaju svoj suverenitet sveobuhvatnoj svjetskoj
vladi, u kojem ljudi ne posjeduju ništa osim što rade za državu i zauzvrat dobivaju stanovanje,
zdravstvenu skrb i sve ostale osnovne potrepštine.
Vjerojatno ste čuli prilično mnogo o Novom svjetskom poretku.
Mediji bi nas naveli da povjerujemo kako je ovo tema za teoretičare zavjera, iako o njoj generacijama govore predsjednici
poput Georgea Busha starijeg, Nelsona Mandele i Billa Clintona.
Ove važne osobe, koje su, osim Mandela, sve tijekom svog života pripadale eliti, nisu
jedine koje sanjaju o svemoćnoj svjetskoj vladi.
Godine 2015. UN je predstavio svoju kontroverznu Agendu 2030, koja je gotovo identična Velikom resetiranju Klausa Schwaba.
Svojim riječima, UN i Schwab žele osigurati da do 2030. na Zemlji više neće biti
siromaštva, gladi, onečišćenja okoliša ni bolesti.
To zvuči kao dobar plan dok ne pročitaš sitna slova.
Ideja je da mi, građani, trebamo platiti Agendu 2030.
I baš kao što se od nas sada traži da se odreknemo naših temeljnih prava radi javnog zdravlja, tako će se od nas tražiti da
se odreknemo našeg blagostanja radi borbe protiv siromaštva.
Ovo nisu teorije zavjere. Možete sami pročitati o tome na službenoj web stranici.
Ukratko, sve se svodi na ovo:
UN želi uzeti porezni novac svih zapadnih zemalja i dati ga elitnim mega-korporacijama,
koje će potom biti zadužene za obnovu društva.
UN kaže da ovaj ogroman projekt zahtijeva svjetsku vladu, a UN je sam preuzeo zadatak da bude ta svjetska vlada.
Baš kao i Schwab, i UN također smatra da je pandemija savršena prilika za ubrzanje provedbe Agende 2030.
Zabrinjava što WEF i UN otvoreno priznaju da pandemije i druge katastrofe vide kao priliku za preoblikovanje društva, osobito
jer smo vidjeli da elita ima na raspolaganju sva sredstva da nas uvjeri kako postoji pandemija, pa čak i da je stvori.
Elite uopće nemaju namjeru dijeliti svoje bogatstvo s nama.
Zapravo, oni su iskreni u svojim planovima da nam uzmu čak i posljednji komadić.
Ali za sada možete razumjeti jednostavnom logikom da je novi svjetski poredak ili sveobuhvatna svjetska vlada jedini način da
mala elita održi svoju moć nad sve većim svjetskim stanovništvom.
Tvrtke poput BlackRocka i Vanguarda ne profitiraju od državnih granica, uvoznih carina i stvarne raznolikosti.
Samo strahom i medijskom manipulacijom mogu zadržati svoj utjecaj nad svima nama.
Elite nemaju namjeru izliječiti nas od bezbrojnih bolesti koje smo zadobili od toksične hrane koju proizvode.
I od zagađenja okoliša koje je prouzročio.
Jer da se ne razbolijevamo, cijela bi farmaceutska industrija propala.
"Ništa se ne prodaje tako dobro kao strah" moto je vodećih virologa poput Marka van Ranst.
Nadam se da ću te ovim videom moći dosegnuti i smanjiti sve veću udaljenost između nas.
Samo kad smo podijeljeni, elita može održati svoju moć nad nama.
Najveći strah elite je da ćemo shvatiti što se zapravo događa u svijetu.
I jedini način na koji elita vjeruje da to može spriječiti je cenzura.
Sprječavanje ljudskog kontakta.
Stalna kleveta političkih protivnika ili onih koji misle drugačije.
I upotreba sirove sile.
Planovi elite su jasni, kao i nemilosrdan način na koji namjeravaju provesti ih.
Ako dopustimo da se ovo dogodi, iz pepela onoga što smo nekada znali izniknut će novo društvo.
Novo društvo u kojem nećemo posjedovati ništa, čak ni vlastite domove.
Elita želi osigurati da između sada i 2030. sve što trenutno posjeduješ pripadne njima.
Ovo zahtijeva razornu ekonomsku krizu.
Prvo se napada srednja klasa, koja je okosnica društva.
Poduzetnici su prisiljeni uzimati ogromne dugove, što na kraju dovodi do gubitka sve imovine.
Nakon toga će se stvari brzo razvijati.
Banke će se urušiti, gotovina će prestati postojati, a jedini način da se izbjegne glad bit će prihvaćanje državne pomoći,
koja će biti podložna raznim uvjetima, poput predočavanja potvrde o cijepljenju i predaje sve privatne imovine.
Budući da poduzetnici prvi padnu, mnogi drugi neće odmah osjetiti krizu.
Ljudi ostaju podijeljeni među sobom sve dok ne bude prekasno.
Ovo nije neki scenarij propasti koji sam izmislio.
Ovo je jednostavno Veliki reset, Novi svjetski poredak, koji je pripreman generacijama i opsežno
testiran u svakoj komunističkoj diktaturi na svijetu.
Ali ovo može ići i u drugom smjeru, i umjesto Velikog resetiranja možemo pokrenuti Veliko buđenje i stvoriti svijet u
kojem nitko ne mora gladovati i u kojem možemo živjeti zajedno i s prirodom slobodno na održiv način.
Ovo nije idealističko sanjarenje.
Uvijek su postojale sile koje su pokušavale slomiti moć elite, ali sve do nedavno naši su načini
komunikacije uvijek bili neadekvatni da pokrenu masovnu mrežu.
Elita nas je oduvijek držala u mraku o otkrićima genija poput Tesle, koji je bio daleko
napredan u području čiste, besplatne energije.
Ili dr. Rife, koji je koristio radio valove da izliječi najmanje 16 terminalnih bolesnika od raka prije
nego što je, poput Tesle, umro pod sumnjivim okolnostima.
Ili Henry Ford, koji je već 1941. godine proizveo automobil od bioplastike koja se pokazala jačom od čelika.
Elita nam je uskratila bezbroj takvih tehnika jer predstavljaju prijetnju njihovim monopolima u svim industrijama.
To su bile tehnologije koje bi nam dale slobodu i ugrozile moć elita, koja se temelji na
našem strahu i ovisnosti o njihovim proizvodima.
Ovo nisu teorije zavjere, već činjenice.
Ono što time želim reći jest da se pred svima nama otvara svijet novih mogućnosti, svijet bez siromaštva, zagađenja, bolesti
ili rata, u kojem vlade rade za dobrobit naroda, a ne obrnuto.
Bezbrojne bolesti, koje farmaceutskoj industriji donose stotine milijardi funti, bit će izliječene.
Nitko više ne mora raditi do iznemoglosti da bi vodio dostojanstven život.
Ljudi više neće živjeti u strahu od laži koje šire mediji, farmaceutska industrija, klimatski lobisti i političari.
Sve se to može vidjeti na horizontu, ali prvo moramo prebroditi oluju i prepoznati koji je pravi problem u našem društvu.
Ovdje započinje naše putovanje, i bit će to teško putovanje, ali krenut ćemo na njega
zajedno i pomagati jedni drugima ustati kad padnemo.
Nećemo se bojati. Mi smo 99%.