Mazāk nekā dažas megakorporācijas dominē visos mūsu dzīves aspektos.
Varbūt tas izklausās pārspīlēti, bet no brokastīm, kas no rīta ir uz galda, līdz matracim, uz kura guļam naktī,
un viss, ko darām, ko valkājam vai patērējam, ir lielā mērā atkarīgs no šiem uzņēmumiem.
Tie ir milzīga mēroga ieguldījumu uzņēmumi, kas pārvalda lielākās naudas plūsmas pasaulē.
Viņi ir galvenie varoņi izrādē, ko mēs pašlaik piedzīvojam.
Lai neaizņemtu pārāk daudz jūsu laika, esmu pēc iespējas īsāk apkopojis vissvarīgāko informāciju.
Kā tas darbojas?
Piemēram, tāds uzņēmums kā PepsiCo, kas ir daudzu pasaulē iecienītu bezalkoholisko dzērienu un uzkodu mātesuzņēmums.
Šķiet, ka ir daudz dažādu konkurējošu zīmolu, taču tie visi nāk no dažu uzņēmumu rūpnīcām, kuriem kopā ir monopols šajā nozarē.
Iepakotu pārtikas produktu ražotāju vidū ir arī vairāki citi lieli uzņēmumi, piemēram,
Unilever, Coca Cola Company, Mondelez un Nestlé.
Šajā attēlā redzams, ka praktiski katrs pazīstams iepakotu pārtikas produktu zīmols pieder vienai no šīm grupām.
Šāda veida informāciju var viegli iegūt.
Ar tiem var iepazīties attiecīgo zīmolu tīmekļa vietnēs vai Vikipēdijā.
Šāda lieluma uzņēmumi parasti tiek kotēti biržā, un tiem ir valde, kurā noteicošā loma ir lielākajiem akcionāriem.
Tādās tīmekļa vietnēs kā Yahoo Finance var atrast detalizētu informāciju par uzņēmumiem,
tostarp par šo uzņēmumu lielākajiem akcionāriem.
Kā piemēru atkal ņemsim PepsiCo.
Mēs redzam, ka 73,14% akciju pieder ne mazāk kā 3379 institucionālajiem investoriem.
To vidū ir ieguldījumu sabiedrības, ieguldījumu fondi, apdrošināšanas
sabiedrības, bankas un dažos gadījumos arī valdības.
Apskatīsim, kas ir PepsiCo lielākie institucionālie investori.
Kā redzams, tikai desmit no 3379 ieguldītājiem pieder gandrīz trešā daļa no visām akcijām.
Šo desmit vadošo uzņēmumu kopējā pamatkapitāla vērtība ir aptuveni 60 miljardi dolāru.
Taču no šiem desmit investoriem trim pieder vairāk akciju nekā pārējiem septiņiem.
Atcerēsimies viņu vārdus un paskatīsimies, kam pieder visvairāk akciju uzņēmumā Coca
Cola Company, kas ir Pepsi lielais konkurents.
Mēs redzam, ka, tāpat kā PepsiCo gadījumā, lielākā daļa akciju pieder institucionālajiem investoriem.
Apskatīsim desmit labākos un sāksim ar pēdējo no tiem.
Četri no šiem sešiem institucionālajiem investoriem ir piedalījušies arī pēdējos sešos PepsiCo akciju tirgos.
Tās ir Northern Trust, JP Morgan Chase, Geode Capital Management un Wellington Management.
Tagad aplūkosim četrus lielākos akcionārus.
Trīs no viņiem bija arī PepsiCo četriniekā.
Tās ir BlackRock, Vanguard un State Street, un ir vēl viena: Berkshire Hathaway.
Tie ir četri lielākie ieguldījumu uzņēmumi pasaulē.
PepsiCo un Coca Cola nav nekādi konkurenti, taču arī citi lielie uzņēmumi, kuriem pieder daudzi zīmoli,
piemēram, Unilever, Mondelez un Nestlé, pieder tai pašai nelielai institucionālo investoru grupai,
un šie nosaukumi ir sastopami ne tikai fasētās pārtikas nozarē.
Paskatīsimies, piemēram, Vikipēdijā, lai redzētu, kuri ir lielākie tehnoloģiju nozares uzņēmumi.
Facebook ir WhatsApp un Instagram īpašnieks.
Kopā ar Twitter tās ir populārākās sociālo mediju platformas pasaulē.
Alphabet ir visu Google uzņēmumu, tostarp YouTube un Gmail, mātesuzņēmums, taču tas ir arī lielākais Android - vienas no
divām operētājsistēmām, kas darbojas gandrīz visos pasaules viedtālruņos un planšetdatoros, - sponsors un izstrādātājs.
Otra operētājsistēma ir Apple IOS.
Visbeidzot, ja pārējiem trim uzņēmumiem pievienojam Microsoft, redzam, ka četri uzņēmumi ražo programmatūru, no kuras ir atkarīgi
gandrīz visi datori, planšetdatori un viedtālruņi pasaulē.
Apskatīsim, kam pieder visvairāk akciju šajos spēcīgajos uzņēmumos.
Facebook gadījumā redzam, ka vairāk nekā 80 % akciju pieder institucionālajiem investoriem.
Tie ir tie paši nosaukumi, kurus esam redzējuši pārtikas rūpniecībā.
Arī šajā gadījumā pie vadības stūres ir tie paši investori.
Mēs tos redzam ne tikai Apple, bet arī viņu lielākajā konkurentā Microsoft.
Ja aplūkojam visus pārējos uzņēmumus, kas dominē tehnoloģiju nozarē un ražo mūsu datorus, televizorus,
viedtālruņus un sadzīves tehniku, redzam, ka lielu daļu akciju pieder tiem pašiem lielajiem investoriem.
Šis nelielais investīciju uzņēmumu, banku un investīciju fondu klubs ir arī lielākais akcionārs
primārajās nozarēs, no kurām nāk mūsu izejvielas.
Ja Vikipēdijā apskatām pasaules lielākos kalnrūpniecības uzņēmumus, redzam, ka to akcionāri ir tie
paši institucionālie investori, kas visur citur.
Tas pats attiecas uz pasaules lielākajiem lauksaimniecības uzņēmumiem, no kuriem ir atkarīga visa mūsu pārtikas rūpniecība.
Piemēram, tām pieder Bayer, kas ir Monsanto, pasaulē lielākā sēklu ražotāja, mātesuzņēmuma mātesuzņēmums,
kurš ražo 90 % no visām kokvilnas sēklām uz planētas, kā arī lielāko daļu no visām citām sēklām.
Neatkarīgi no tā, vai runa ir par pasaules lielākajiem saules moduļu ražotājiem vai lielākajām naftas pārstrādes
rūpnīcām, to akcijas pārvalda vieni un tie paši uzņēmumi.
Tiem pieder tabakas uzņēmumi, kas ražo visus pasaulē iecienītākos tabakas zīmolus.
Tomēr viņiem pieder arī visi lielākie farmācijas uzņēmumi un zinātniskie institūti, kas ražo zāles.
Tiem pieder uzņēmumi, kas ražo mūsu metālus un izejvielas, kā arī visa automobiļu, lidmašīnu un ieroču
rūpniecība, kurā šie metāli un izejvielas tiek pārstrādāti.
Viņiem pieder uzņēmumi, kas ražo mūsu elektroniku.
Tiem pieder lielie universālveikali un tiešsaistes tirdzniecības vietas.
Un pat maksāšanas līdzekļi, ar kuriem mēs maksājam par viņu produktiem.
Kā jau esmu jums teicis, šie institucionālie investori galvenokārt ir ieguldījumu
sabiedrības, bankas un apdrošināšanas sabiedrības.
Savukārt tās pieder arī akcionāriem.
Un kas ir pats pārsteidzošākais?
Visiem šiem institucionālajiem investoriem pieder citu investoru akcijas, un kopā tie veido
milzīgu tīklu, ko var salīdzināt ar piramīdu.
Mazākie institucionālie investori pieder lielākiem investoriem, kas savukārt pieder vēl lielākiem investoriem.
Šīs piramīdas neredzamo galu veido tikai divi uzņēmumi, kuru nosaukumus esam redzējuši jau daudzkārt:
Tās ir Vanguard un BlackRock.
Šo divu uzņēmumu jauda mums ir gandrīz neiedomājama.
Tie ir ne tikai lielākie institucionālie investori visos pasaules lielākajos uzņēmumos, bet tiem pieder arī citi institucionālie
investori šajos uzņēmumos, tādējādi nodrošinot pilnīgu monopolu.
Saskaņā ar vienas no pasaulē atzītākajām finanšu datu un analīzes institūcijām Bloomberg ziņojumu eksperti lēš, ka līdz 2028.
gadam abi uzņēmumi kopā pārvaldīs aptuveni 20 triljonu dolāru lielas investīcijas un tiem piederēs gandrīz viss uz planētas.
Tas pats Bloomberg dēvēja BlackRock par ceturto valdības roku, jo tā ir vienīgā nevalstiskā struktūra, kas uztur ciešas attiecības
ar federālajām bankām, kuras dēvē arī par centrālajām bankām.
BlackRock ne tikai aizdod naudu Bundesbanken, bet ir arī tās svarīgākais padomdevējs un
Bundesbanken izmantotās datorsistēmas izstrādātājs.
Desmitiem BlackRock darbinieku ieņēma vadošus amatus Baltajā namā Buša un Obamas
administrāciju laikā, kā arī pašlaik Džo Baidena vadībā.
BlackRock vadītājs Lerijs Finks (Larry Fink) ir daudzu valstu vadītāju un politiķu gaidīts viesis, un tas ir saprotami.
Viņš ir uzņēmuma seja, kas velk stīgas.
Bet Lerijs Finka pats nevelk auklas.
Patiesībā BlackRock pieder akcionāriem.
Un, aplūkojot, kas ir šie akcionāri, mēs nonākam pie dīvaina secinājuma.
Mēs redzam, ka BlackRock lielākais akcionārs ir Vanguard. Un šeit kļūst tumšs.
Vanguard ir unikāla struktūra, kas neļauj noteikt, kas ir tā akcionāri vai klienti.
Elite, kurai pieder Vanguard, nevēlas, lai kāds uzzinātu, ka viņi ir pasaulē ietekmīgākā uzņēmuma īpašnieki.
Bet, protams, tas ir
Nav noslēpums tiem, kas vēlas to izpētīt.
Oxfam un Bloomberg ziņojumi liecina, ka 1% pasaules iedzīvotāju ir vairāk naudas nekā pārējiem 99%.
Protams, tie, kam pieder visspēcīgākais uzņēmums pasaulē, ir arī visbagātākie no šī 1%.
Citiem vārdiem sakot, jūs piederat pie 0,001%.
Tātad tas nozīmē, ka Vanguard ir pasaules bagātāko ģimeņu rokās.
Izpētot šo ģimeņu vēsturi, mēs saprotam, ka šīs ģimenes vienmēr ir bijušas piramīdas augšgalā, dažas no
tām pat ilgi pirms industriālās revolūcijas sākuma.
Bet, lai neiedziļinātos detaļās, es tikai vēlos norādīt, ka daudzas no šīm ģimenēm pieder pie karaļnamiem un ka
tās ir mūsu banku sistēmas, Apvienoto Nāciju Organizācijas un visu pasaules rūpniecības nozaru dibinātājas.
Šīs ģimenes nekad nav zaudējušas savu varu, bet, pieaugot pasaules iedzīvotāju skaitam, tās ir spiestas slēpties aiz tādām
investīciju kompānijām kā Vanguard, kuru lielākie akcionāri ir šo ģimeņu privātie fondi un labdarības organizācijas.
Viņi ir saikne starp biznesu, politiku un plašsaziņas līdzekļiem, kas rada ievērojamus interešu konfliktus.
Tomēr no pirmā acu uzmetiena tas nav pārāk pamanāms.
Bezpeļņas organizācijas, ko dēvē arī par fondiem, ir organizācijas, kas balstās uz ziedojumiem, un
tām nav jāpublisko, no kā tās saņem šos ziedojumus.
Viņi var ieguldīt šo naudu, ko vien vēlas, un viņiem nav jāmaksā nodokļi par peļņu, ja vien šī peļņa tiek
reinvestēta citos projektos, kuros viņi ir iesaistīti.
Bezpeļņas organizācijas var pārskaitīt simtiem miljardu dolāru no neredzamiem investoriem.
Saskaņā ar Austrālijas valdības ziņojumu bezpeļņas organizācijas ir ideāli piemērotas teroristu
grupu finansēšanai un lielu naudas summu atmazgāšanai.
1% hierarhijas augšgalā esošo ģimeņu fondi un fondi pēc iespējas vairāk slēpjas aizkulisēs.
Tomēr, ja runa ir par skaļiem un uzmanību piesaistošiem gadījumiem, viņi izmanto to filantropu ģimeņu fondus,
kuras atrodas zemāk rangu tabulā, bet arī ir ļoti turīgas.
Tie ir Bila un Melindas Geitsu fonds, pretrunīgi vērtētā multimiljardiera Džordža Sorosa
Atvērtās sabiedrības fondi un Klintonu fonds.
Īss ievads, lai gūtu priekšstatu par šo pamatu lielumu.
Saskaņā ar Pasaules Ekonomikas foruma oficiālās tīmekļa vietnes datiem Gatesa fonds ir lielākais Pasaules Veselības
organizācijas donors pēc tam, kad prezidents Donalds Tramps (Donald Trump) 2020. gadā apturēja ASV finansējumu PVO.
Tas padara Geitsu fondu par vienu no ietekmīgākajām organizācijām pasaulē visās jomās, kas saistītas ar mūsu veselību.
Geitsu fondam ir cieša sadarbība ar 16 lielākajiem farmācijas uzņēmumiem pasaulē, tostarp Pfizer, AstraZeneca,
Johnson & Johnson, BioNTech un Bayer, un mēs tikko redzējām, kam pieder visvairāk šo uzņēmumu akciju.
Bils Geitss nebija nekāds nabadzīgs datormaniaks, kurš kļuva par vienu no pasaules bagātākajiem cilvēkiem. Viņš nāca no filantropu
ģimenes, kas, tāpat kā viņš pats, strādāja absolūtai elitei.
Bils ir Microsoft dibinātājs, kas pieder BlackRock, Vanguard un vēl nesen Berkshire Hathaway.
Domāju, ka nākamā tēma jāsāk ar jautājumu.
Tāds nejaušs cilvēks kā es, kuram ir ļoti maza video montāžas pieredze un kurš izmanto vecu klēpjdatoru, 20 minūtēs
var objektīvi pierādīt, ka tikai diviem uzņēmumiem ir pilnīgs monopols visās pasaules rūpniecības nozarēs.
Tas liek uzdot jautājumu: kāpēc plašsaziņas līdzekļos par to visu netiek runāts?
Šo atbildi atkal iegūstam no Vikipēdijas.
Aptuveni 90 % starptautisko plašsaziņas līdzekļu pieder deviņiem mediju konglomerātiem.
Šiem mediju konglomerātiem piederošo uzņēmumu ir pārāk daudz, lai tos uzskaitītu.
Kā gaidīts, lielākie akcionāri ir Vanguard un BlackRock.
Es varētu turpināt stundām ilgi un pierādīt, ka gandrīz visās pasaules valstīs vietējie plašsaziņas līdzekļi ir šāda veida
konglomerātu rokās, kas savukārt pieder mūsu institucionālajiem investoriem vai ārkārtīgi bagātām un ietekmīgām elites ģimenēm.
Piemēram, Apvienotajā Karalistē praktiski visi populārie laikraksti un žurnāli pieder Daily
Mail Group, Reach un jau minētajam News Corp.
Nīderlandē visi mediji ir "de Persgroep", Mediahuis un Bertelsmann rokās.
Savukārt Vācijā visus plašsaziņas līdzekļus kontrolē vai nu Vācijas valdība, vai ProSiebenSat1, Axel Springer un atkal
Bertelsmann, kas arī ir nepieredzēta lieluma konglomerāts.
Bertelsmann ir ne tikai pasaulē lielākās grāmatu izdevniecības Penguin Random House mātesuzņēmums un BMG Music īpašnieks un
dibinātājs, bet arī kontrolē lielu daļu Eiropas plašsaziņas līdzekļu, izmantojot savu meitasuzņēmumu RTL
- uzņēmumu ar 67 televīzijas kanāliem, desmit straumēšanas platformām un 38 radio stacijām.
Papildus RTL Bertelsmannam pieder arī liela daļa Francijas galveno plašsaziņas līdzekļu, un kopā ar Media Set, bijušā
prezidenta Berluskoni spēcīgo Itālijas konglomerātu, kas kontrolē lielāko daļu Itālijas galveno plašsaziņas līdzekļu,
tiem pieder arī visi populārākie Spānijas televīzijas kanāli.
Dažādi ziņu mediji paši nesagatavo savas ziņas, bet izmanto informāciju un attēlus no ziņu aģentūrām,
piemēram, Reuters, Nīderlandes ANP un Francijas AFP.
Šīs organizācijas nav neatkarīgas.
Galvenie žurnālisti un redaktori, kas strādā mūsu medijos vai ziņu aģentūrās, ir saistīti ar tādām nozīmīgām
žurnālistikas organizācijām kā Eiropas Žurnālistikas centrs.
Eiropas Žurnālistikas centrs ir viens no lielākajiem ar plašsaziņas līdzekļiem saistītu projektu finansētājiem Eiropā.
Žurnālistikas analīzei un viedokļu izstrādei visi lielākie pasaules mediji izmanto Project
Syndicate, kas ir spēcīgākā organizācija savā jomā.
Tas apgādā 506 svarīgākos plašsaziņas līdzekļus 156 valstīs.
Project Syndicate un tāda organizācija kā Eiropas Žurnālistikas centrs kopā ar ziņu aģentūrām ir saikne
starp dažādiem plašsaziņas līdzekļiem visā pasaulē.
Kad ziņu diktori lasa ziņas no saviem teleromotoriem, ir liela iespēja, ka teksts ir no kādas no šīm organizācijām.
Rezultātā pasaules plašsaziņas līdzekļu atspoguļojums bieži vien ir sinhronizēts.
Apskatīsim, kas ir tās organizācijas, kuras kopā ar ziņu aģentūrām veido mūsu ziņas.
Project Syndicate mēs redzam Bila un Melindas Geitsu fondu, Atvērtās sabiedrības fondu un Eiropas Žurnālistikas centru.
Tad pats Eiropas Žurnālistikas centrs.
Arī šeit mēs redzam Geitsu fondu un Atvērtās sabiedrības fondu, kas saņem arī lielus ziedojumus no Facebook,
Google, Nīderlandes Izglītības, kultūras un zinātnes ministrijas un Nīderlandes Ārlietu ministrijas.
Mūsu informācijas plūsmas centrā esošās organizācijas finansē tās pašas elites bezpeļņas
organizācijas, kas kontrolē visus plašsaziņas līdzekļus.
Tomēr daļa mūsu nodokļu naudas tiek novirzīta arī šīm organizācijām.
Elite, kas kontrolē katru mūsu dzīves aspektu, līdz pat informācijai, ko saņemam, ir atkarīga no neiedomājami
koordinētas sadarbības, kas savieno visas dažādās nozares uz zemes, lai nodrošinātu, ka tās visas darbojas elites interesēs.
Tas notiek Pasaules ekonomikas forumā, kas ir viena no svarīgākajām organizācijām pasaulē.
Ikgadējā sanāksmē Davosā tiekas pasaules lielāko uzņēmumu vadītāji, valstu vadītāji, politiķi un citas ietekmīgas
personas un organizācijas, piemēram, UNICEF un Greenpeace.
WEF pilnvaroto padomē ir bijušais ASV viceprezidents un "klimata pārmaiņu guru" Als Gors, BlackRock izpilddirektors Lerijs Finks,
Eiropas Centrālās bankas prezidente Kristīne Lagarda, CERN direktore Fabiola Džanoti, Jordānijas karaliene, Starptautiskās
Sarkanā Krusta komitejas direktors Pīters Maurers un daudzi citi politiķi un pasaules ietekmīgāko uzņēmumu vadītāji.
Vikipēdija ziņo sekojošo:
"Kritiķi uzskata, ka WEF ir ekonomikas forums, kurā bagātākie uzņēmumi var vienoties par
darījumiem ar citiem uzņēmumiem vai politiķiem.
Daudziem dalībniekiem WEF mērķis ir personīgs ieguvums, nevis globālu problēmu risināšana."
Tas, ka šiem WEF kritiķiem ir taisnība, ātri kļūst skaidrs, ja paskatāmies, kas ir svarīgākie
partneri, kuri veido gandrīz 71% no WEF budžeta.
Tie ir BlackRock, The Open Society Foundations, The Bill & Melinda Gates Foundation un daudzi citi lieli uzņēmumi,
kuru akcijas tieši vai netieši pieder Vanguard un BlackRock.
WEF prezidents un dibinātājs ir vācu profesors un uzņēmējs Klauss Švābs.
Savā grāmatā "The Great Reset" viņš detalizēti apraksta savas organizācijas plānus.
Pēc Švoba domām, mūsu vecā sabiedrība būtu jāaizstāj ar jaunu, kurā valstis nodod savu suverenitāti visaptverošai pasaules
valdībai, kurā cilvēkiem nekas nepieder, bet viņi strādā valsts labā un pretī saņem mājokli,
veselības aprūpi un visas citas pamatvajadzības.
Jūs droši vien esat daudz dzirdējuši par jauno pasaules kārtību.
Plašsaziņas līdzekļi vēlas, lai mēs uzskatītu, ka šī ir sazvērestības teoriju piekritēju tēma, lai gan tādi
prezidenti kā Džordžs Bušs vecākais, Nelsons Mandela un Bils Klintons par to ir runājuši vairāku paaudžu garumā.
Šīs nozīmīgās personības, kuras visas, izņemot Mandelu, savas dzīves laikā piederēja elites virsotnēm, nav
vienīgās, kas sapņo par visvarenāku pasaules valdību.
2015. gadā ANO nāca klajā ar pretrunīgi vērtēto programmu 2030, kas ir gandrīz identiska Klausa Švoba "Lielajai pārkārtošanai".
ANO un Švabs vēlas panākt, lai līdz 2030. gadam uz planētas vairs nebūtu nabadzības, bada, piesārņojuma un slimību.
Tas izklausās pēc laba plāna, līdz izlasāt mazo drukāto tekstu.
Doma ir tāda, ka par programmas 2030. gadam īstenošanu ir jāmaksā mums, iedzīvotājiem.
Un tāpat kā tagad mums tiek prasīts atteikties no savām pamattiesībām par labu sabiedrības veselībai, mums tiks prasīts
atteikties no savas labklājības par labu nabadzības apkarošanai.
Tās nav sazvērestības teorijas. To varat izlasīt oficiālajā tīmekļa vietnē.
Īsāk sakot, runa ir par šo:
ANO vēlas paņemt visu Rietumvalstu nodokļu naudu un atdot to elites megakorporācijām, kuru uzdevums ir atjaunot sabiedrību.
Šim milzīgajam projektam ir vajadzīga pasaules valdība, saka ANO, un tā pati ANO ir
izvirzījusi sev uzdevumu būt par šo pasaules valdību.
Tāpat kā Švābs, arī ANO uzskata, ka pandēmija ir lieliska iespēja paātrināt programmas 2030. gadam īstenošanu.
Satraucoši, ka WEF un ANO atklāti atzīst, ka pandēmijas un citas katastrofas uzskata par iespēju pārveidot sabiedrību, jo īpaši
tāpēc, ka esam redzējuši, ka elites rīcībā ir visi līdzekļi, lai liktu mums noticēt, ka pandēmija ir, un pat to radīt.
Elitei nav nekādu nodomu dalīties ar mums savā bagātībā.
Patiesībā viņi ir godīgi atklājuši savus plānus atņemt mums visu līdz pēdējam.
Bet pagaidām, iespējams, jūs ar vienkāršu loģiku sapratīsiet, ka jaunā pasaules kārtība jeb visaptveroša pasaules
valdība ir vienīgais veids, kā neliela elite var saglabāt savu varu pār arvien pieaugošo pasaules iedzīvotāju skaitu.
Tādi uzņēmumi kā BlackRock un Vanguard negūst labumu no valstu robežām, importa nodokļiem un patiesas daudzveidības.
Tikai ar baiļu un mediju manipulāciju palīdzību viņi var saglabāt savu ietekmi pār mums visiem.
Elitei nav nodoma mūs izārstēt no neskaitāmajām slimībām, ar kurām esam saslimuši no toksiskās pārtikas, ko tā ražo.
Un par vides piesārņojumu, ko tas ir radījis.
Jo, ja mēs nesaslimtu, visa farmācijas nozare sabruktu.
"Nekas tā nepārdod kā bailes" ir tādu vadošo virusologu kā Marka van Ransta devīze.
Es ceru, ka ar šo video varēšu tevi sasniegt, lai mazinātu aizvien pieaugošo attālumu starp mums.
Tikai tad, ja mēs esam sašķelti, elite var saglabāt varu pār mums.
Elites lielākās bailes ir no tā, ka mēs sapratīsim, kas patiesībā notiek uz zemes.
Un vienīgais veids, kā elite uzskata, ka tā var to novērst, ir cenzūra.
Kontakta ar cilvēkiem novēršana.
Pastāvīga politisko oponentu vai citādi domājošo nomelnošana.
Un brutāla spēka izmantošana.
Elites plāni ir skaidri un skaidrs ir arī nežēlīgais veids, kā tos īstenot.
Ja mēs to pieļausim, uz kādreizējās sabiedrības pelniem izveidosies jauna sabiedrība.
Jauna sabiedrība, kurā mums nepiederēs nekas, pat mūsu pašu māja.
Elite vēlas panākt, lai no šā brīža līdz 2030. gadam viss, kas jums pieder tagad, piederētu viņiem.
Tam nepieciešama postoša ekonomiskā krīze.
Vispirms tiek uzbrukts vidusslānim, kas ir sabiedrības mugurkauls.
Uzņēmēji ir spiesti uzņemties milzīgus parādus, kas galu galā noved pie tā, ka viņi zaudē visu savu īpašumu.
Pēc tam viss attīstīsies ātri.
Bankas sabruks, skaidra nauda vairs nepastāvēs, un vienīgais veids, kā izvairīties no bada, būs pieņemt valsts atbalstu,
kas būs saistīts ar dažādiem nosacījumiem, piemēram, vakcinācijas sertifikātu un atteikšanos no visa privātā īpašuma.
Tā kā uzņēmēji ir pirmie, kas krīt, daudzi citi krīzi izjutīs ne uzreiz.
Cilvēki paliek sašķelti savā starpā, līdz ir par vēlu.
Tas nav mans izdomāts pastardienas scenārijs.
Tā ir vienkārši Lielā Atjaunošana, Jaunā Pasaules Kārtība, kas ir sagatavota daudzām paaudzēm un plaši
pārbaudīta visās pasaules komunistiskajās diktatūrās.
Bet tas var iet arī citā virzienā, un Lielās Atjaunošanas vietā mēs varam radīt Lielo Atmodu un radīt pasauli,
kurā nevienam nav jācieš badā un kurā mēs varam dzīvot brīvībā, ilgtspējīgi cits ar citu un ar dabu.
Tas nav ideālistisks sapnis.
Vienmēr ir bijuši spēki, kas centušies salauzt elites varu, taču līdz nesenam laikam mūsu saziņas līdzekļi
vienmēr ir bijuši nepietiekami, lai iedarbinātu masu tīklu.
Elite vienmēr ir turējusi mūs neziņā par tādu ģēniju atklājumiem kā Tesla, kurš bija
ievērojami progresējis tīras, brīvas enerģijas jomā.
Vai arī Dr. Rifs, kurš, izmantojot radioviļņus, izārstēja vismaz 16 vēža slimniekus, pirms
viņš, tāpat kā Tesla, aizdomīgos apstākļos nomira.
Vai Henrijs Fords, kurš 1941. gadā izgatavoja no bioplastmasas izgatavotu automašīnu, kas izrādījās izturīgāka par tēraudu.
Elite ir aizturējusi no mums neskaitāmas šādas tehnoloģijas, jo tās apdraud viņu monopolus visās nozarēs.
Tās bija tehnoloģijas, kas mums būtu devušas brīvību un apdraudējušas elites varu, kuras
pamatā ir mūsu bailes un atkarība no tās produktiem.
Tās nav sazvērestības teorijas, bet gan fakti.
Es gribu teikt, ka mums visiem paveras jaunu iespēju pasaule, kurā nav nabadzības, piesārņojuma, slimību un
karu un kurā valdības strādā cilvēku labā, nevis otrādi.
Tiks izārstētas neskaitāmas slimības, kas farmācijas rūpniecībai nes simtiem miljardu dolāru.
Nevienam nav jāstrādā, lai dzīvotu cilvēka cienīgu dzīvi.
Cilvēki vairs nedzīvos bailēs no mediju, farmācijas industrijas, klimata lobiju un politiķu meliem.
Tas viss jau ir redzams, taču vispirms mums ir jāpārvar vētra un jāapzinās, kāda ir patiesā problēma mūsu sabiedrībā.
Šeit sākas mūsu ceļojums, un tas būs grūts ceļojums, bet mēs to veiksim kopā un palīdzēsim viens otram piecelties, kad kritīsim.
Mēs nebaidīsimies. Mēs esam 99%.