Mindre enn en håndfull megakonsern dominerer alle aspekter av livene våre.
Det høres kanskje overdrevet ut, men alt fra frokosten vi har på bordet om morgenen til madrassen vi sover på om
natten, og alt vi gjør, har på oss eller konsumerer innimellom, er i stor grad avhengig av disse selskapene.
Dette er investeringsselskaper av enorme dimensjoner som forvalter de største kontantstrømmene i verden.
De er hovedpersonene i det skuespillet vi nå opplever.
For ikke å ta for mye av tiden din, har jeg oppsummert den viktigste informasjonen så kort som mulig.
Hvordan fungerer det?
Ta for eksempel et selskap som PepsiCo, moderselskapet til mange av verdens mest populære brus- og snacksprodukter.
Det ser ut til å være mange forskjellige konkurrerende merker, men de kommer alle fra fabrikkene til et lite
antall selskaper som til sammen har monopol i bransjen.
Blant produsentene av emballerte matvarer finnes det en rekke andre store selskaper som
Unilever, Coca Cola Company, Mondelez og Nestlé.
På dette bildet kan du se at praktisk talt alle kjente matvaremerker tilhører en av disse gruppene.
Du kan enkelt få tak i denne typen informasjon.
Du kan lese dem på nettsidene til de aktuelle merkene eller på Wikipedia.
Selskaper av denne størrelsen er vanligvis børsnoterte og har et styre der de største aksjonærene har innflytelse.
På nettsteder som Yahoo Finance kan vi finne detaljert selskapsinformasjon, inkludert
de største aksjonærene i disse selskapene.
La oss ta PepsiCo som eksempel igjen.
Vi ser at 73,14 % av aksjene eies av ikke mindre enn 3 379 institusjonelle investorer.
Disse omfatter investeringsselskaper, investeringsfond, forsikringsselskaper, banker og, i noen tilfeller, myndigheter.
La oss ta en titt på hvem som er PepsiCos største institusjonelle investorer.
Som vi ser, er det bare ti av de 3379 investorene som står for nesten en tredjedel av alle aksjene.
Den samlede aksjekapitalen i disse ti ledende selskapene er verdt rundt 60 milliarder dollar.
Men av disse ti investorene eier tre flere aksjer enn de syv andre.
La oss huske navnene deres og se på hvem som eier flest aksjer i Coca Cola Company, Pepsis store konkurrent.
Vi ser at majoriteten av aksjene, i likhet med PepsiCo, eies av institusjonelle investorer.
La oss ta en titt på topp ti og begynne med den siste av dem.
Vi har også sett fire av disse seks institusjonelle investorene i de siste seks av PepsiCo.
Disse er Northern Trust, JP Morgan Chase, Geode Capital Management og Wellington Management.
La oss nå ta en titt på de fire største aksjonærene.
Vi så også tre av dem blant de fire beste hos PepsiCo.
De er BlackRock, Vanguard og State Street, og det er en til: Berkshire Hathaway.
Dette er de fire største investeringsselskapene i verden.
PepsiCo og Coca Cola er alt annet enn konkurrenter, men de andre store selskapene som eier mange merkevarer, som
Unilever, Mondelez og Nestlé, er også eid av den samme lille gruppen institusjonelle investorer,
og disse navnene finnes ikke bare i næringsmiddelindustrien.
La oss for eksempel ta en titt på Wikipedia for å se hvilke som er de største selskapene i teknologisektoren.
Facebook eier WhatsApp og Instagram.
Sammen med Twitter er de de mest populære sosiale medieplattformene i verden.
Alphabet er morselskapet til alle Google-selskapene, inkludert YouTube og Gmail, men de er også de største sponsorene og
utviklerne av Android, ett av de to operativsystemene som kjører nesten alle smarttelefoner og nettbrett i verden.
Det andre operativsystemet er Apples IOS.
Hvis vi til slutt legger Microsoft til de tre andre, ser vi at fire selskaper produserer programvaren
som nesten alle datamaskiner, nettbrett og smarttelefoner i verden er avhengige av.
La oss ta en titt på hvem som eier flest aksjer i disse mektige selskapene.
Når det gjelder Facebook, ser vi at mer enn 80 % av aksjene eies av institusjonelle investorer.
Dette er de samme navnene som vi har sett i næringsmiddelindustrien.
Også her er det de samme investorene som sitter ved roret.
Vi ser dem hos Apple, men også hos deres store konkurrent Microsoft.
Når vi ser på alle de andre selskapene som dominerer teknologibransjen og lager datamaskiner, TV-er,
smarttelefoner og hvitevarer, ser vi at det er de samme store investorene som eier mye av aksjene.
Denne lille klubben av investeringsselskaper, banker og investeringsfond er også den største
aksjonæren i primærnæringene som råvarene våre stammer fra.
Hvis vi slår opp verdens største gruveselskaper på Wikipedia, ser vi at aksjonærene er de samme
institusjonelle investorene som alle andre steder.
Det samme gjelder verdens største landbruksselskaper, som hele matindustrien vår er avhengig av.
De eier for eksempel Bayer, morselskapet til Monsanto, verdens største frøprodusent, som produserer 90 % av alle
bomullsfrø på jorden og størstedelen av alle andre frø.
Enten det er snakk om verdens største produsenter av solcellemoduler eller de største oljeraffineriene,
er det de samme selskapene som forvalter aksjene.
De eier tobakksselskapene som produserer alle verdens favorittmerker.
Men de eier også alle de store farmasøytiske selskapene og de vitenskapelige instituttene som produserer legemidlene.
De eier selskapene som produserer metallene og råvarene våre, og hele bil-, fly- og
våpenindustrien der disse metallene og råvarene foredles.
De eier selskapene som produserer elektronikken vår.
De eier de store varehusene og markedsplassene på nettet.
Og til og med betalingsmiddelet vi betaler for produktene deres med.
Som jeg allerede har fortalt, er disse institusjonelle investorene hovedsakelig
investeringsselskaper, banker og forsikringsselskaper.
De er i sin tur også eid av aksjonærer.
Og hva er det mest fantastiske med det?
Alle disse institusjonelle investorene eier hverandres aksjer, og sammen danner de et enormt
nettverk som vi kan sammenligne med en pyramide.
De mindre institusjonelle investorene eies av større investorer, som igjen tilhører enda større investorer.
Den usynlige toppen av denne pyramiden består av bare to selskaper hvis navn vi har sett mange ganger før:
De er Vanguard og BlackRock.
Makten til disse to selskapene er nesten ufattelig for oss.
Ikke bare er de de største institusjonelle investorene i alle de store selskapene i verden, men de eier også de
andre institusjonelle investorene i disse selskapene, noe som gir dem fullstendig monopol.
Ifølge en rapport fra Bloomberg, en av verdens mest respekterte institusjoner innen finansiell data og analyse, anslår eksperter
at de to selskapene til sammen vil forvalte rundt 20 billioner dollar i investeringer innen
2028, og at de vil eie nesten alt på jorden.
Den samme Bloomberg omtalte BlackRock som regjeringens fjerde arm fordi det er den eneste ikke-statlige enheten som har et nært
forhold til de føderale bankene, også kjent som sentralbankene.
BlackRock låner ikke bare ut penger til Bundesbanken, men er også deres viktigste rådgiver og
utvikler av datasystemet som brukes av Bundesbanken.
Flere titalls BlackRock-ansatte hadde ledende stillinger i Det hvite hus under Bush- og
Obama-administrasjonene og for tiden under Joe Biden.
BlackRock-sjef Larry Fink er en kjærkommen gjest hos mange statsoverhoder og politikere - og det er forståelig nok.
Han er selskapets ansikt utad, og det er han som trekker i trådene.
Men det er ikke Larry Fink selv som trekker i trådene.
BlackRock er faktisk eid av aksjonærene.
Og når vi ser på hvem disse aksjonærene er, kommer vi til en underlig konklusjon.
Vi ser at BlackRocks største aksjonær er Vanguard. Og det er her det blir mørkt.
Vanguard har selv en unik struktur som gjør det umulig å gjenkjenne hvem som er aksjonærer eller kunder.
Eliten som eier Vanguard, vil ikke at noen skal vite at de eier verdens mektigste selskap.
Men dette er selvfølgelig
Ingen hemmelighet for de som er villige til å undersøke det.
Rapporter fra Oxfam og Bloomberg viser at 1 % av verdens befolkning har mer penger enn de øvrige 99 %.
De som eier verdens mektigste selskap, er selvfølgelig også de rikeste blant denne 1 %.
Du tilhører med andre ord de 0,001 %.
Det betyr at Vanguard er i hendene på de rikeste familiene i verden.
Hvis vi studerer deres historie, ser vi at disse familiene alltid har vært på toppen av pyramiden, noen til og
med lenge før den industrielle revolusjonens begynnelse.
Men for ikke å gå for mye i detalj, vil jeg bare påpeke at mange av disse familiene tilhører kongelige slekter, og at de er
grunnleggerne av vårt banksystem, FN og all industri i verden.
Disse familiene har aldri mistet sin makt, men på grunn av den voksende verdensbefolkningen har de blitt tvunget til å gjemme seg
bak investeringsselskaper som Vanguard, hvis største aksjonærer er disse familienes private fond og veldedige organisasjoner.
De er bindeleddet mellom næringsliv, politikk og medier, noe som fører til betydelige interessekonflikter.
Ved første øyekast er dette imidlertid ikke så merkbart.
Ideelle organisasjoner, også kjent som stiftelser, er organisasjoner som er avhengige av donasjoner, og de trenger
ikke å offentliggjøre hvem de mottar disse donasjonene fra.
De kan investere disse pengene i hva de vil, og slipper å betale skatt på overskuddet så lenge det
reinvesteres i andre prosjekter de er involvert i.
Ideelle organisasjoner kan omsette hundrevis av milliarder dollar fra usynlige investorer.
Ifølge en rapport fra den australske regjeringen er ideelle organisasjoner derfor ideelle for finansiering
av terrorgrupper og hvitvasking av store pengesummer.
Stiftelsene og fondene til familiene på toppen av 1 %-hierarkiet gjemmer seg så mye som mulig bak kulissene.
Når det gjelder saker som vekker oppsikt og oppmerksomhet, tyr de imidlertid til stiftelser som tilhører
filantropfamilier som befinner seg lenger nede på ranglisten, men som også er svært velstående.
Disse er Bill & Melinda Gates Foundation, Open Society Foundations til den omstridte
mangemilliardæren George Soros og Clinton Foundation.
En kort introduksjon for å gi deg et inntrykk av størrelsen på disse fundamentene.
Ifølge World Economic Forums offisielle nettside er Gates-stiftelsen den største giveren til
Verdens helseorganisasjon etter at president Donald Trump stoppet USAs støtte til WHO i 2020.
Dette gjør Gates Foundation til en av de mest innflytelsesrike organisasjonene i verden
på alle områder som har med vår helse å gjøre.
Gates Foundation har et nært samarbeid med de 16 største legemiddelselskapene i verden, deriblant Pfizer,
AstraZeneca, Johnson & Johnson, BioNTech og Bayer, og vi har nettopp sett hvem som eier flest aksjer i disse selskapene.
Bill Gates var alt annet enn en fattig datanerd som ble en av verdens rikeste mennesker. I stedet kom han
fra en filantropisk familie som, i likhet med ham selv, arbeidet for den absolutte eliten.
Bill er grunnleggeren av Microsoft, som eies av BlackRock, Vanguard og, inntil nylig, Berkshire Hathaway.
Jeg tror neste tema bør starte med et spørsmål.
En tilfeldig person som meg, med svært liten erfaring med videoredigering og en gammel bærbar PC, kan på 20
minutter objektivt demonstrere at bare to selskaper har totalt monopol over alle industrisektorer i verden.
Dette reiser det åpenbare spørsmålet: Hvorfor blir ikke dette rapportert i media?
Dette svaret får vi igjen fra Wikipedia.
Rundt 90 % av de internasjonale mediene eies av ni mediekonglomerater.
Selskapene som eies av disse mediekonglomeratene er for mange til å listes opp.
Som forventet er de største aksjonærene Vanguard og BlackRock.
Jeg kunne fortsette i timevis og vise at i nesten alle land i verden er de lokale mediene i hendene på denne typen
konglomerater, som i sin tur eies av våre institusjonelle investorer eller ekstremt rike og mektige elitefamilier.
I Storbritannia eies for eksempel så godt som alle populære aviser og magasiner av Daily Mail Group, Reach og nevnte News Corp.
I Nederland er alle medier i hendene på "de Persgroep", Mediahuis og Bertelsmann.
Og i Tyskland kontrolleres alle mediene enten av den tyske regjeringen, ProSiebenSat1, Axel Springer og
Bertelsmann, som også er et konglomerat av enestående størrelse.
Bertelsmann er ikke bare morselskapet til verdens største bokforlag, Penguin Random House, og eier og grunnlegger av BMG
Music, men kontrollerer også en stor del av de europeiske mediene gjennom datterselskapet RTL, et selskap med 67
TV-kanaler, ti strømmeplattformer og 38 radiostasjoner.
I tillegg til RTL eier Bertelsmann også en stor del av de franske mainstream-mediene, og sammen med Media Set, det mektige
italienske konglomeratet til tidligere president Berlusconi, som kontrollerer de fleste av de italienske mainstream-mediene,
eier de også alle de populære spanske TV-kanalene.
De ulike nyhetsmediene produserer ikke sine nyheter selv, men bruker informasjon og bilder fra
nyhetsbyråer som Reuters, nederlandske ANP og franske AFP.
Disse organisasjonene er alt annet enn uavhengige.
De viktigste journalistene og redaktørene som jobber for våre medier eller for disse nyhetsbyråene, er tilknyttet viktige
journalistiske organisasjoner som European Journalism Center.
European Journalism Centre er en av de største bidragsyterne til medierelaterte prosjekter i Europa.
For journalistisk analyse og meningsytring bruker alle verdens store medier Project
Syndicate, den mektigste organisasjonen på sitt felt.
Det leverer til de 506 viktigste mediene i 156 land.
Project Syndicate og en organisasjon som European Journalism Center er, sammen med nyhetsbyråene,
bindeleddet mellom de ulike mediene rundt om i verden.
Når nyhetsoppleserne leser opp nyhetene fra sine telepromotere, er det stor sjanse for at
teksten kommer fra en av disse organisasjonene.
Resultatet er at den globale mediedekningen ofte er synkronisert.
La oss se på hvem organisasjonene er som, sammen med nyhetsbyråene, produserer nyhetene våre.
I Project Syndicate ser vi Bill & Melinda Gates Foundation, Open Society Foundation og European Journalism Centre.
Og så selve European Journalism Centre.
Også her ser vi Gates Foundation og Open Society Foundation, som også mottar store donasjoner fra Facebook, Google,
det nederlandske utdannings-, kultur- og vitenskapsdepartementet og det nederlandske utenriksdepartementet.
Organisasjonene som står i sentrum for informasjonsflyten vår, er finansiert av ideelle organisasjoner som
tilhører den samme eliten som kontrollerer hele medieverdenen.
En del av skattepengene våre går imidlertid også til disse organisasjonene.
Eliten som kontrollerer alle aspekter av livene våre, helt ned til informasjonen vi mottar, er avhengig av et ufattelig
koordinert samarbeid for å koble sammen alle de ulike bransjene på jorden slik at de alle arbeider i elitens interesse.
Dette skjer på World Economic Forum, en av de viktigste organisasjonene i verden.
På det årlige møtet i Davos møtes toppsjefene i verdens største selskaper sammen med statsoverhoder,
politikere og andre innflytelsesrike personer og organisasjoner som UNICEF og Greenpeace.
I WEFs styre sitter blant annet USAs tidligere visepresident og "klimaguru" Al Gore, administrerende direktør i BlackRock Larry
Fink, presidenten i Den europeiske sentralbanken Christine Lagarde, direktøren for CERN Fabiola Gianotti, dronningen av
Jordan, direktøren for Den internasjonale Røde Kors-komiteen Peter Maurer og mange andre politikere og administrerende
direktører for verdens mest innflytelsesrike selskaper.
Wikipedia rapporterer følgende:
"Kritikerne mener at WEF er et økonomisk forum der de rikeste selskapene kan forhandle frem
avtaler med andre selskaper eller med politikere.
For mange av deltakerne er formålet med WEF personlig vinning snarere enn å løse globale problemer."
At kritikerne av WEF har rett, blir raskt klart når vi ser på hvem som er de viktigste partnerne,
som står for nesten 71 prosent av WEFs budsjett.
Disse er BlackRock, The Open Society Foundations, The Bill & Melinda Gates Foundation og mange andre store selskaper som
Vanguard og BlackRock eier aksjer i, direkte eller indirekte.
Presidenten og grunnleggeren av WEF er Klaus Schwab, en tysk professor og forretningsmann.
I boken "The Great Reset" beskriver han organisasjonens planer i detalj.
Ifølge Schwab bør vårt gamle samfunn erstattes av et nytt, der landene overgir sin suverenitet til en altomfattende
verdensregjering, der folk ikke eier noe som helst, men arbeider for staten og til gjengjeld får
bolig, helsetjenester og alle andre grunnleggende behov.
Du har sikkert hørt mye om den nye verdensordenen.
Mediene vil ha oss til å tro at dette er et tema for konspirasjonsteoretikere, selv om presidenter
som George Bush senior, Nelson Mandela og Bill Clinton har snakket om det i generasjoner.
Disse viktige personlighetene, som bortsett fra Mandela alle tilhørte toppen av eliten i sin levetid, er ikke
de eneste som drømmer om en allmektig verdensregjering.
I 2015 presenterte FN sin kontroversielle 2030-agenda, som er nesten identisk med Klaus Schwabs Great Reset.
FN og Schwab ønsker med egne ord å sørge for at det ikke lenger finnes fattigdom, sult,
forurensning og sykdom på planeten innen 2030.
Det høres ut som en fin plan, helt til du leser det som står med liten skrift.
Tanken er at 2030-agendaen skal betales av oss, innbyggerne.
Og på samme måte som vi nå blir bedt om å gi avkall på våre grunnleggende rettigheter til fordel for
folkehelsen, vil vi bli bedt om å gi avkall på vår velstand til fordel for fattigdomsbekjempelse.
Dette er ikke konspirasjonsteorier. Du kan lese dette selv på den offisielle nettsiden.
Kort sagt koker det ned til dette:
FN vil ta skattepengene fra alle vestlige land og gi dem til elitens megakonsern, som så
får i oppgave å bygge opp samfunnet på nytt.
En verdensregjering er nødvendig for dette enorme prosjektet, sier FN, og det samme FN har satt seg
selv som oppgave å være denne verdensregjeringen.
I likhet med Schwab mener FN at en pandemi er en perfekt anledning til å fremskynde gjennomføringen av 2030-agendaen.
Det er bekymringsfullt at WEF og FN åpent innrømmer at de ser pandemier og andre katastrofer som en mulighet til å forandre
samfunnet, særlig ettersom vi har sett at eliten har alle midler til rådighet for å få oss til å
tro at det er en pandemi, og til og med skape en.
Elitene har absolutt ingen intensjon om å dele sin rikdom med oss.
De er faktisk ærlige om sine planer om å ta alt fra oss.
Men inntil videre vil du kanskje forstå med enkel logikk at en ny verdensorden eller en altomfattende verdensregjering
er den eneste måten for en liten elite å opprettholde sin makt over en stadig voksende verdensbefolkning på.
Selskaper som BlackRock og Vanguard drar ikke nytte av landegrenser, importskatter og ekte mangfold.
Bare gjennom frykt og mediemanipulasjon kan de opprettholde sin innflytelse over oss alle.
Elitene har ingen intensjon om å kurere oss for de utallige sykdommene vi har
pådratt oss fra den giftige maten de produserer.
Og av miljøforurensningen den har forårsaket.
For hvis vi ikke ble syke, ville hele legemiddelindustrien kollapse.
"Ingenting selger som frykt", er mottoet til toppvirologer som Mark van Ranst.
Jeg håper at jeg kan nå deg med denne videoen for å redusere den stadig økende avstanden mellom oss.
Bare hvis vi er splittet, kan eliten beholde sin makt over oss.
Elitens største frykt er at vi skal innse hva som egentlig foregår på jorden.
Og den eneste måten eliten tror den kan forhindre dette på, er gjennom sensur.
Forhindrer menneskelig kontakt.
Den stadige ærekrenkelsen av politiske motstandere eller meningsmotstandere.
Og bruk av rå makt.
Elitens planer er klare, og det samme er den hensynsløse måten de har tenkt å gjennomføre dem på.
Hvis vi lar dette skje, vil et nytt samfunn vokse frem på asken av det vi en gang kjente.
Et nytt samfunn der vi ikke eier noe, ikke engang vårt eget hus.
Eliten vil sørge for at alt du eier i dag, kommer til å tilhøre dem innen 2030.
Dette krever en ødeleggende økonomisk krise.
Middelklassen, som er ryggraden i samfunnet, blir angrepet først.
Entreprenører blir tvunget til å ta opp stor gjeld, noe som til slutt fører til at de mister alle eiendelene sine.
Etter det vil ting utvikle seg raskt.
Bankene vil kollapse, kontanter vil opphøre å eksistere, og den eneste måten å unngå sult på vil være å ta imot statlig
støtte, som vil være knyttet til ulike betingelser som vaksinasjonsattest og å gi fra seg alle private eiendeler.
Siden gründere er de første som faller, er det mange andre som ikke vil merke krisen umiddelbart.
Folk forblir splittet seg imellom til det er for sent.
Dette er ikke et dommedagsscenario som jeg har funnet på.
Dette er rett og slett Den store tilbakestillingen, den nye verdensordenen som har blitt forberedt i mange generasjoner
og testet grundig i alle kommunistiske diktaturer i verden.
Men dette kan også gå i en annen retning, og i stedet for en stor tilbakestilling kan vi få til en stor oppvåkning og skape
en verden der ingen trenger å sulte, og der vi kan leve i frihet med hverandre og med naturen på en bærekraftig måte.
Dette er ikke idealistiske drømmer.
Det har alltid vært krefter som har forsøkt å bryte elitens makt, men inntil nylig har kommunikasjonsmidlene våre
ikke vært tilstrekkelige til å sette i gang et massenettverk.
Eliten har alltid holdt oss uvitende om oppdagelsene til genier som Tesla, som var langt fremme innen ren, fri energi.
Eller Dr. Rife, som brukte radiobølger til å kurere minst 16 uhelbredelige kreftpasienter før han døde, i
likhet med Tesla, under mistenkelige omstendigheter.
Eller Henry Ford, som allerede i 1941 produserte en bil laget av bioplast som viste seg å være sterkere enn stål.
Eliten har holdt tilbake utallige slike teknologier fra oss fordi de utgjør en trussel mot deres monopoler i alle bransjer.
Det var teknologier som ville ha gitt oss frihet og truet elitenes makt, som er basert på
vår frykt og avhengighet av deres produkter.
Dette er ikke konspirasjonsteorier, men fakta.
Det jeg sier, er at det åpner seg en verden av nye muligheter for oss alle, der det ikke finnes fattigdom,
forurensning, sykdom eller krig, og der myndighetene arbeider for folkets beste og ikke omvendt.
Utallige sykdommer som genererer hundrevis av milliarder av dollar til legemiddelindustrien, vil bli kurert.
Ingen trenger å jobbe ræva av seg for å leve et verdig liv.
Folk vil ikke lenger leve i frykt for medienes, legemiddelindustriens, klimalobbyenes og politikernes løgner.
Alt dette er i horisonten, men vi må først gå gjennom stormen og erkjenne hva som er det virkelige problemet i samfunnet vårt.
Det er her reisen vår begynner, og det blir en vanskelig reise, men vi skal ta den sammen og hjelpe hverandre opp når vi faller.
Vi vil ikke være redde. Vi er de 99 prosentene.