Мање од шачице мегакорпорација контролише сваки аспект наших живота.
То може звучати преувеличано, али од доручка на столу ујутру до душека на којем спавамо ноћу, и свега што радимо, носимо
или конзумирамо између, у великој мери зависи од ових компанија.
Ово су инвестиционе компаније огромних размера које управљају највећим новчаним токовима у свету.
Они су протагонисти драме којој тренутно сведочимо.
Да не бих вам одузео превише времена, сажео сам најважније информације што је могуће краће.
Како то функционише?
Узмимо за пример компанију PepsiCo, матичну компанију многих најпопуларнијих безалкохолних пића и грицкалица на свету.
Чини се да постоји много различитих конкурентских брендова, али сви потичу из фабрика малог броја
компанија које заједно имају монопол у индустрији.
Међу произвођачима упаковане хране налази се и низ других великих компанија као што су
Unilever, Coca-Cola Company, Mondelez и Nestlé.
На овој слици можете видети да практично сваки добро познати бренд паковане хране припада једној од ових корпорација.
Можете лако добити ову врсту информација.
Можете прочитати о њима на веб-сајтовима поменутих брендова или на Википедији.
Компаније ове величине обично су котиране на берзи и имају управни одбор у којем највећи акционари имају реч.
На веб-сајтовима као што су Yahoo Finance можемо пронаћи детаљне информације о
компанијама, укључујући највеће акционаре тих компанија.
Хајде поново да узмемо ПепсиКо као пример.
Уочавамо да 73,14% акција држи не мање од 3.379 институционалних инвеститора.
Ово обухвата инвестиционе компаније, инвестиционе фондове, осигуравајуће компаније, банке и, у неким случајевима, владе.
Хајде да погледамо ко су највећи институционални инвеститори компаније PepsiCo.
Као што се види, само десет од 3.379 инвеститора чини скоро трећину свих акција.
Укупни акцијски капитал ових десет водећих компанија вреди приближно 60 милијарди долара.
Међутим, тројица од ових десет инвеститора поседују више акција него осталих седморо.
Хајде да запамтимо њихова имена и видимо ко поседује највише акција у компанији Кока-Кола, главном конкуренту Пепсија.
Уочавамо да, као и код PepsiCo, већину акција држе институционални инвеститори.
Хајде да погледамо десет најбољих и почнимо са последњим.
Такође смо видели четири од ових шест институционалних инвеститора у последњих шест PepsiCo-а.
То су Нортерн Траст, Џеј-Пи Морган Чејс, Геод Капитал Менаџмент и Велингтон Менаџмент.
Хајде сада да погледамо четири највећа акционара.
Такође смо видели три од њих међу четири најбоља производа компаније PepsiCo.
То су БлекРок, Вангард и Стејт Стрит, а још један је: Беркшир Хатавеј.
Ово су четири највеће инвестиционе компаније на свету.
ПепсиКо и Кока-Кола нису ништа осим ривала, али и друге велике компаније које поседују многе брендове, као што
су Унилевер, Монделез и Нестле, такође су у власништву исте мале групе институционалних инвеститора.
И ова имена се не налазе само у индустрији упаковане хране.
Хајде да погледамо Википедију, на пример, да видимо које су највеће компаније у технолошком сектору.
Фејсбук поседује Вацап и Инстаграм.
Заједно са Твитером, они чине најпопуларније платформе друштвених мрежа на свету.
Алфабет је матична компанија свих Гуглових компанија, укључујући Јутјуб и Џимејл, али је и највећи спонзор и
развијач Андроида, једног од два оперативна система која покрећу скоро све паметне телефоне и таблете у свету.
Други оперативни систем је Apple-ов iOS.
Коначно, када додамо Мајкрософт осталим трима, видимо да четири компаније производе софтвер на који се ослањају
скоро сви рачунари, таблети и паметни телефони у свету.
Погледајмо ко поседује највише акција у овим моћним компанијама.
На Фејсбуку видимо да институционални инвеститори држе више од 80% акција.
Ово су иста имена која смо видели у прехрамбеној индустрији.
И овде су на врху исти инвеститори.
Видимо ово у Епл, али и код његовог главног конкурента Мајкрософта.
Када погледамо све остале компаније које доминирају технолошком индустријом и производе наше рачунаре,
телевизоре, паметне телефоне и кућне апарате, видимо исте велике инвеститоре који поседују велики део акција.
Овај мали клуб инвестиционих компанија, банака и инвестиционих фондова је такође највећи акционар у
примарним индустријама из којих потичу наше сировине.
Ако на Википедији потражимо највеће рударске компаније на свету, видимо да су њихови
акционари исти институционални инвеститори као и свуда.
Исто важи и за највеће пољопривредне компаније на свету, од којих зависи цела наша прехрамбена индустрија.
На пример, они поседују Бајер, матичну компанију Монсанта, највећег светског произвођача семена, која производи 90%
свих семенки памука на свету и већину свих осталих семенки.
Било да су то највећи светски произвођачи соларних панела или највеће рафинерије нафте, акције управљају исте компаније.
Они поседују компаније за дуван које производе све популарне светске брендове дувана.
Међутим, они такође поседују све водеће компаније у фармацеутској индустрији и научне институте који производе лекове.
Они поседују компаније које производе наше метале и сировине, као и целу аутомобилску, ваздухопловну и
наоружану индустрију која прерађује те метале и сировине.
Они поседују компаније које производе нашу електронику.
Они поседују велике универзале и онлајн тржнице.
И чак средства плаћања која користимо да бисмо платили њихове производе.
Као што сам већ поменуо, ови институционални инвеститори су углавном инвестиционе компаније, банке и осигуравајуће компаније.
Они, заузврат, такође припадају акционарима.
А шта је најзапањујућа ствар у вези с тим?
Сви ови институционални инвеститори поседују акције једни других и заједно чине огромну мрежу коју можемо упоредити са пирамидом.
Мањи институционални инвеститори су у власништву већих инвеститора, који пак припадају још већим инвеститорима.
Невидљив врх ове пирамиде састоји се од само две компаније, чија смо имена већ много пута видели:
Они су Вангард и Блекрок.
Моћ ових двеју компанија је готово изван наше маште.
Не само да су они највећи институционални инвеститори у свим водећим светским компанијама, већ поседују
и остале институционалне инвеститоре у тим компанијама, чиме имају потпуни монопол.
Према извештају Блумберга, једне од најпоштованијих светских институција у области финансијских података и анализе, стручњаци
предвиђају да ће до 2028. године две компаније заједно управљати око 20 трилиона долара улагања и поседовати готово све на Земљи.
Сам Блумберг је описао БлекРок као четврту руку владе јер је то једина невладина институција која одржава блиске
везе са федералним банкама, познатим и као централне банке.
BlackRock не само да позајмљује новац Бундесбанке, већ је и њихов најважнији саветник и
развијач рачунарског система којим Бундесбанке користе.
Десетине запослених у БлекРоку заузимале су високе позиције у Белој кући током администрација Буша и
Обаме, а тренутно и у администрацији Џоа Бајдена.
Извршни директор компаније БлекРок, Лари Финк, добродошао је гост међу многим шефовима држава и политичарима – и то је разумљиво.
Он је лице компаније која вуче конце.
Али Лари Финк сам не вуче конце.
Заправо, сам БлекРок је у власништву акционара.
А када погледамо ко су ти акционари, долазимо до чудног закључка.
Видимо да је највећи акционар БлекРока Вангард. И овде ствари постају нејасне.
Сама компанија Vanguard има јединствену структуру која онемогућава утврђивање ко су њени акционари или клијенти.
Елита која поседује Вангард не жели да нико сазна да су они власници најмоћније компаније на свету.
Али, наравно, ово је
Није тајна за оне који су спремни да то истраже.
Извештаји Оксфама и Блумберга показују да 1% светске популације поседује више новца него преосталих 99%.
Наравно, они који поседују најмоћнију компанију на свету такође су најбогатији међу том једном процентом.
Другим речима, ви сте међу најбољих 0,001%.
Ово значи да је Вангард у рукама најбогатијих породица на свету.
Када проучимо њихову историју, откривамо да су ове породице одувек биле на врху пирамиде, неке
чак и много пре почетка Индустријске револуције.
Али без претераног улажења у детаље, желео бих само да укажем да многе од ових породица припадају краљевским лозама и
да су оне оснивачи нашег банкарског система, Уједињених нација и сваког индустријског сектора у свету.
Ове породице никада нису изгубиле своју моћ, али су због растуће светске популације биле приморане да се крију иза инвестиционих
компанија као што је Vanguard, чији су највећи акционари приватни фондови и невладине организације ових породица.
Они су веза између бизниса, политике и медија, што доводи до значајних сукоба интереса.
На први поглед, међутим, ово није нарочито приметно.
Непрофитне организације, такође познате као фондације, су организације које се ослањају на
донације и нису у обавези да открију од кога их примају.
Они могу да уложе овај новац у шта год желе и не морају да плаћају порез на своје добитке све док се ти
добици реинвестирају у друге пројекте у којима су укључени.
Добротворне организације могу преместити стотине милијарди долара од невидљивих инвеститора.
Према извештају аустралијске владе, непрофитне организације су стога идеалне за финансирање
терористичких група и прање великих сума новца.
Фондације и фондови породица на врху хијерархије 1% крију се иза кулиса колико год је могуће.
Међутим, за случајеве високог профила и оне који привлаче пажњу, они се обраћају фондацијама филантропских
породица које су ниже на ранг-листи, али су такође веома богате.
Ово су Фондација Била и Мелинде Гејтс, Фондације Отвореног друштва контроверзног
мултимилијардера Џорџа Сороса и Фондација Клинтон.
Кратак увод да бисте добили представу о величини ових фондација.
Према званичном сајту Светског економског форума, Фондација Гејтс је највећи донатор Светске здравствене
организације након што је председник Доналд Трамп 2020. године обуставио америчко финансирање СЗО.
Ово чини Фондацију Гејтс једном од најутицајнијих организација на свету у свим областима везаним за наше здравље.
Фондација Гејтс има блиску сарадњу са 16 највећих фармацеутских компанија на свету, укључујући Фајзер,
АстраЗенека, Џонсон и Џонсон, БиоНТек и Бајер, и управо смо видели ко поседује највише акција у тим компанијама.
Бил Гејтс никако није био сиромашни компјутерски гик који је успео да постане један од најбогатијих људи на
свету. Напротив, потицао је из филантропске породице која је, као и он сам, радила за апсолутну елиту.
Бил је оснивач Мајкрософта, који је у власништву БлекРока, Вангардa и, до недавно, Беркшир Хатавеја.
Мислим да следећа тема треба да почне питањем.
Случајна особа попут мене, са врло мало искуства у монтажи видео записа и користећи стари лаптоп, може објективно
показати за 20 минута да само две компаније имају потпуни монопол над свим индустријским секторима широм света.
Ово поставља питање: зашто се ништа од овога не извештава у медијима?
Овај одговор поново добијамо од Википедије.
Око 90% међународних медијских кућа у власништву је девет медијских конгломерата.
Компаније у власништву ових медијских конгломерата су превише бројне да би се набројале.
Као што се очекивало, највећи акционари су Вангард и БлекРок.
Могао бих да наставим сатима, указујући да су у скоро свакој земљи на свету локални медији у рукама оваквих конгломерата,
који су заузврат у власништву наших институционалних инвеститора или изузетно богатих и моћних елитних породица.
У Уједињеном Краљевству, на пример, практично све популарне новине и часописи припадају Daily
Mail Group, Reach и горе поменутој News Corp.
У Холандији су сви медији под контролом De Persgroep-а, Mediahuis-а и Bertelsmann-а.
А у Немачкој су сви медији под контролом или немачке владе, или ProSiebenSat1, Axel Springer или
Bertelsmann, који је такође конгломерат невиђених размера.
Бертелсманн није само матична компанија највећег светског издавача књига Penguin Random House и власник и оснивач BMG
Music, већ и контролише велики део европских медија преко своје подружнице RTL, компаније са 67 телевизијских
канала, десет стриминг платформи и 38 радио станица.
Поред RTL-а, Бертелсман такође поседује велики удео у француским мейнстрим медијима, а заједно са МедиаСет-ом, моћним италијанским
конгломератом у власништву бившег председника Берлусконија, који контролише већину италијанских мейнстрим медија, они
такође поседују све популарне шпанске телевизијске станице.
Различити медији не производе своје вести, већ користе информације и слике од новинских агенција
као што су Ројтерс, холандска АНП и француска АФП.
Ове организације нису ништа осим зависне.
Најважнији новинари и уредници који раде за наше медије или за ове новинске агенције повезани су са важним новинарским
организацијама као што је Европски центар за новинарство.
Европски центар за новинарство је један од највећих финансијера пројеката везаних за медије широм Европе.
За новинарску анализу и мишљење, сви највећи светски медији користе Пројект
Синдикејт, најмоћнију организацију у својој области.
Он снабдева 506 најважнијих медијских кућа у 156 земаља.
Пројект Синдикејт и организације као што су Европски центар за новинарство, заједно са новинским агенцијама,
служе као веза између различитих медијских кућа широм света.
Када водитељи вести читају вести са својих телепромптера, постоји велика вероватноћа да
текст потиче из неке од ових организација.
Као резултат тога, глобално медијско извештавање је често синхронизовано.
Хајде да погледамо организације које заједно са новинским агенцијама производе наше вести.
У Пројект синдикату видимо Фондацију Била и Мелинде Гејтс, Фондацију Отворено друштво и Европски центар за новинарство.
Затим је ту сам Европски центар за новинарство.
И овде видимо Фондацију Гејтс и Фондацију Отворено друштво, које такође примају велике донације од Фејсбука,
Гугла, холандског Министарства просвете, културе и науке и холандског Министарства спољних послова.
Организације у центру нашег тока информација финансирају добротворне организације исте елите
која такође контролише целокупан медијски простор.
Међутим, део наших пореских новца такође иде овим организацијама.
Елита која контролише сваки аспект наших живота, па чак и информације које примамо, ослања се на незамисливо
координисан напор да повеже све различите индустрије на Земљи како би све радиле у интересу елите.
Ово се дешава на Светском економском форуму, једној од најважнијих организација на свету.
На свом годишњем састанку у Давосу, извршни директори највећих светских компанија окупљају се са шефовима
држава, политичарима и другим утицајним појединцима и организацијама као што су УНИЦЕФ и Гринпис.
Управни одбор Светског економског форума обухвата бившег потпредседника САД и "гуруа за климатске промене" Ала Гора,
извршног директора компаније БлекРок Ларија Финка, председницу Европске централне банке Кристин Лагард, директорку ЦЕРН Фабиолу
Џаноти, краљицу Јордана, директора Међународног комитета Црвеног крста Питера Мауера и многе друге
политичаре и извршне директоре најмоћнијих компанија на свету.
Википедија наводи следеће:
Према критичарима, Светски економски форум је економски форум где најбогатије компаније могу да
преговарају о пословима са другим компанијама или политичарима.
За многе учеснике, сврха Светског економског форума је лична корист, а не решавање глобалних проблема.
Брзо постаје јасно да су ти критичари Светског економског форума у праву када погледамо ко су најважнији
партнери, који чине скоро 71% буџета Светског економског форума.
Ово укључује БлекРок, Фондације Отвореног друштва, Фондацију Била и Мелинде Гејтс и многе друге велике компаније чије
акције директно или индиректно поседују Вангард и БлекРок.
Председник и оснивач Светског економског форума је Клаус Шваб, немачки професор и бизнисмен.
У својој књизи "Велики ресет" он детаљно описује планове своје организације.
Према Швабу, наше старо друштво треба заменити новим у којем земље предају свој суверенитет свеобухватној светској влади, у
којем људи ништа не поседују осим што раде за државу и заузврат добијају становање,
здравствену заштиту и све остале основне потрепштине.
Вероватно сте доста чули о Новом светском поретку.
Медији би нас навели да поверујемо да је ово тема за теоретичаре завере, иако су председници као што су Џорџ Буш старији,
Нелсон Мандела и Бил Клинтон о томе говорили већ генерацијама.
Ове важне личности, које су, осим Манделе, све припадале елити за време свог живота, нису
једине које сањају о свемоћној светској влади.
У 2015. години УН је представила своју контроверзну Агенду 2030, која је скоро идентична Великом ресету Клауса Шваба.
Сопственим речима, УН и Шваб желе да обезбеде да до 2030. године на Земљи више не буде
сиромаштва, глади, загађења животне средине или болести.
То звучи као добар план све док не прочитате ситним словима.
Идеја је да Агенда 2030 треба да буде плаћена од стране нас, грађана.
И баш као што се од нас сада тражи да се одрекнемо наших основних права у име јавног здравља, тако ће се од нас тражити
да се одрекнемо нашег просперитета у име смањења сиромаштва.
Ово нису теорије завере. Можете сами прочитати о томе на званичном сајту.
Укратко, све се своди на ово:
УН жели да узме пореске паре свих западних земаља и преда их мегакорпорацијама елите,
које ће потом бити задужене за обнову друштва.
УН каже да овај огроман пројекат захтева светску владу, а сама УН је преузела задатак да буде та светска влада.
Баш као и Шваб, УН такође верује да је пандемија савршена прилика за убрзање спровођења Агенде 2030.
Забрињава што Светски економски форум и Уједињене нације отворено признају да пандемије и друге катастрофе виде као прилику за
преобликовање друштва, посебно јер смо видели да елита има на располагању сва средства да нас натера да
поверујемо да постоји пандемија, па чак и да је створи.
Елите немају никакву намеру да деле своје богатство са нама.
Заправо, они су искрени у вези са својим плановима да нам одузму чак и последњи део.
Али за сада можете да схватите једноставном логиком да је нови светски поредак или свеобухватна светска влада једини начин да
мала елита одржи своју власт над све већом светском популацијом.
Компаније као што су БлекРок и Вангард не користе се националним границама, увозним порезима и стварном разноликошћу.
Само страхом и манипулацијом медијима могу да одрже свој утицај над нама свима.
Елите немају намеру да нас излече од безброј болести које смо задобили од токсичне хране коју производе.
И од загађења животне средине које је изазвало.
Јер да се не разболимо, цела фармацеутска индустрија би пропала.
"Ништа се не продаје боље од страха" је мото водећих вирусолога као што је Марк ван Ранст.
Надам се да ћу ти овим видео-снимком успети да се обратим и да смањим све већу удаљеност између нас.
Само када смо подељени, елита може да одржи своју власт над нама.
Највећа страх елите јесте да ћемо схватити шта се заправо дешава у свету.
И једини начин на који елита верује да може да спречи ово је кроз цензуру.
Спречавање људског контакта.
Постојано клеветање политичких противника или оних који мисле другачије.
И употреба бруталне силе.
Плани елите су јасни, као и немилосрдан начин на који намеравају да их спроведу.
Ако дозволимо да се ово догоди, из пепела онога што смо некада знали појавиће се ново друштво.
Ново друштво у којем нећемо поседовати ништа, чак ни своје домове.
Елита жели да обезбеди да ће до 2030. године све што тренутно поседујете припадати њима.
Ово захтева разорну економску кризу.
Прво се напада средња класа, која је кичма друштва.
Предузетници су приморани да се задуже огромним дуговима, што на крају доводи до тога да изгубе све своје поседе.
Након тога ће се ствари брзо развити.
Банке ће пропасти, готовина ће престати да постоји, а једини начин да се избегне глад биће прихватање државне помоћи,
која ће бити подвргнута разним условима, као што су презентовање сертификата о вакцинацији и предаја све приватне имовине.
Пошто су предузетници први који падају, многи други неће одмах осетити кризу.
Људи остају подељени међу собом све док не буде прекасно.
Ово није неки апокалиптични сценарио који сам ја смислио.
Ово је једноставно Велики ресет, Нови светски поредак, који се припремао генерацијама и обимно
тестирао у свакој комунистичкој диктатури у свету.
Али ово може да иде и у другом правцу, и уместо Великог ресета можемо довести до Великог пробуђења и створити
свет у којем нико не мора да гладује и у којем можемо заједно и са природом живети слободно и одрживо.
Ово није идеалистичко сањарење.
Увек су постојале силе које су покушавале да сломе моћ елите, али до недавно су наша средства
комуникације увек била недовољна да покрену масовну мрежу.
Елита нас је увек држала у мраку о открићима генијалаца као што је Тесла, који је био далеко
напреднији у области чисте, бесплатне енергије.
Или др Рајф, који је користио радио таласе да излечи најмање 16 пацијената са терминалним раком, пре него
што је он, као и Тесла, умро под сумњивим околностима.
Или Хенри Форд, који је још 1941. године произвео аутомобил од биопластике који се показао јачим од челика.
Елита нам је ускратила безброј таквих техника јер представљају претњу њиховим монополима у свим индустријама.
То су биле технологије које би нам дале слободу и угрозиле моћ елита, која се заснива на
нашем страху и зависности од њихових производа.
Ово нису теорије завере, већ чињенице.
Оно што тиме мислим јесте да се пред нама свима отвара свет нових могућности, свет без сиромаштва, загађења, болести
или рата, у којем владе раде за добро народа, а не обратно.
Безброј болести, које фармацеутској индустрији доносе стотине милијарди фунти, биће излечене.
Више нико не мора да ради до кости да би водио достојанствен живот.
Људи више неће живети у страху од лажи које шире медији, фармацеутска индустрија, климатски лобисти и политичари.
Све се то може видети на хоризонту, али морамо прво пребродити олују и препознати шта је прави проблем у нашем друштву.
Овде почиње наше путовање, и биће то тешко путовање, али ћемо кренути заједно и
помагати једни другима да устанемо када паднемо.
Нећемо се плашити. Ми смо 99%.