Odbrana, otpor i snaga su oduvijek smatrani gotovo isključivo u smislu nasilja.
Barem kada je riječ o otporu posebno nemilosrdnim autokratama i beskrupuloznim diktatorima, postoji gotovo
jednoglasan konsenzus da se nasilje može nadvladati samo protunasiljem, da rat donosi mir itd.
Najkasnije od "prekretnice" koju je tadašnji kancelar Olaf Scholz proglasio u njemačkom Bundestagu u februaru
2022. godine, došlo je do ogromnog sužavanja diskursa na vojne argumente – i to ne samo u Njemačkoj.
Više se ne raspravlja o tome treba li uopće koristiti vojnu silu, već samo o tome koliko oružja treba
isporučiti, koje vrste oružja, kada bi to trebalo učiniti itd.
Pacifisti se vrijeđaju nazivajući ih "raznobojnim pacifistima" ili se ismijavaju kao naivni i neiskusni u životu.
Diplomacija je sekundarna, nenasilne akcije su diskreditirane.
Ovo se često opravdava takozvanim "pravom na samoobranu" (član 51 Povelje UN-a), na koje,
na primjer, Ukrajina ili Izrael imaju pravo.
Naravno, svaka država ima ovo pravo.
Međutim, samoobrana bi trebala biti provedena na najučinkovitiji način.
Čini se da većina ljudi vojnu odbranu smatra najučinkovitijim oblikom odbrane od samog početka.
Ali jesu li oni zaista u pravu? Postoje li zaista nikakve alternative ratu, nasilju i isporukama oružja, kako
nas masovni mediji pokušavaju uvjeriti – koji su, čini se, postali glasnogovornici zagovornika vojske?
Mora li odbrana uvijek biti vojna da bi bila efikasna?
Ili postoje li alternativni oblici civilne odbrane koji su jednako efikasni ili čak uspješniji?
I koji, kao nuspojava, sprječavaju uništenje čitavih gradova i velikih područja zemlje
i drastično smanjuju broj ljudskih žrtava?
Jedno je sigurno: ratovi su često uzrokovali strašno razaranje i krvoproliće, a da zapravo nisu postigli svoje ciljeve.
Erica Chenoweth sa Univerziteta Wesleyan u Middletonu, SAD – priznata stručnjakinja za pitanja terorizma – zajedno sa svojom
kolegicom Marijom J. Stephan, proučavala je sve poznate sukobe širom svijeta od 1900. do 2006. godine koji su
uključivali pravo na samoodređenje, smjenu političkih vođa s dužnosti ili protjerivanje vojnih okupacijskih sila.
Od toga je 218 bilo naoružano, a 105 nenasilno.
Njena studija objavljena je 2011. godine pod naslovom: "Zašto građanski otpor djeluje. Strateška logika nenasilnog
sukoba" i sada je dostupna i na njemačkom jeziku ("Zašto građanski otpor djeluje – strateška logika nenasilnog sukoba").
Studija je popunila prazninu u istraživanjima odgovarajući na pitanje da li je ponovno zauzimanje okupiranih teritorija,
otpor okupaciji, diktature, represivni režimi i svrgavanje nepopularnih vlada uspješnije kroz nenasilni ili nasilni otpor.
Studija je stoga bila pionirsko dostignuće na međunarodnom nivou, razotkrivajući uobičajene rezervacije kao neodrživim.
Na kraju, studija je jasno pokazala da su nenasilni oblici otpora bili gotovo dvostruko uspješniji od
naoružanog otpora – u Evropi, kao i u Americi, Aziji i Africi.
Između 2000. i 2006. godine, nenasilne akcije bile su pet puta uspješnije od naoružanih ustanaka.
Autori navode: "...posebno u kampanjama koje teže promjeni režima ili oslobođenju od strane
okupacije, nenasilni otpor je očito superioran" .
Ovi nalazi do danas nisu opovrgnuti, jer se temelje na opsežnim podacima i temeljitoj
znanstvenoj analizi. To je dovelo do jasnih rezultata.
Prema autorima studije, nema garancije da će nenasilni otpor dovesti do uspjeha.
Međutim, u slučaju nasilnih akcija stopa uspješnosti bila je znatno niža, 22 posto, nego u slučaju nenasilnog
otpora, koji je bio uspješan u više od 50 posto slučajeva.
Zanimljiv detalj: Čak i hibridni oblici pokreta koji kombinuju masovni nenasilni otpor s nasilnim krilima
manje su uspješni od isključivo nenasilnih kampanja.
Miješanje nasilja s nenasilnim akcijama ne vodi uspjehu.
Autori studije su smatrali kampanju uspješnom ako su njeni ciljevi ostvareni 100 posto unutar jedne godine od vrhunca aktivnosti.
Prema studiji, uspješne nenasilne kampanje uključivale su Iransku revoluciju (1977–1979)
i Filipinski pokret narodne moći (1983–1986).
Godine 2005. uporna i sistematska nenasilna akcija okončala je stranu okupaciju u Libanu .
"U Istočnom Timoru," prema autorima, "pokret nenasilnog otpora pomogao je uspješno ukloniti indonežanske trupe iz
Istočnog Timora i postići nezavisnost anektirane teritorije."
Šta znači nenasilni otpor u praksi?
Moguće je zamisliti širok spektar oblika akcije.
U upravo spomenutim primjerima postojao je nenasilni otpor koji je uključivao milione učesnika u obliku
masovnih protesta, štrajkova i organizovanog nesarađivanja.
Ovo je sistematski lišilo neprijatelja njegovih političkih, ekonomskih i vojnih izvora moći.
To je postignuto aktivnom podrškom poslovnih ljudi, radnika, sindikata, studenata, profesionalaca, svećenstva,
mladih, žena, siromašnih, poljoprivrednih udruženja i drugih grupa čijoj je poslušnosti i resursima režim ovisio.
Bilo je kreativnih akcija, kao što je građanska neposlušnost iranskih radnika u elektranama.
Svako veče su isključivali struju na dva sata kako bi prekinuli večernje vijesti državne televizije i osigurali
pokrivalo tame za demonstrante koji su kršili policijski čas.
Često su akcije nenasilnog otpora uključivale toliko demonstranata na ulicama da policija i sigurnosne snage suprotne
strane nisu imale ni resurse ni osoblje da provedu zabrane.
Uostalom, ne možete odjednom zatvoriti desetine hiljada ljudi u zatvor kad imate samo nekoliko praznih zatvorskih ćelija.
Na primjer, desetine hiljada ljudi formirale su zid da zaustave tenkove i trupe lojalne vladi.
Umjesto da napadaju snage sigurnosti režima, civilni demonstranti su sjeli ispred tenkova i vojnicima pružili mirne
simbole poput cvijeća, čokolade ili narančaste limunade kao pozdrav – te su pozvali vojnike da se pridruže opoziciji.
Nenasilne akcije su također bile uspješne na mjestima gdje je nasilni pokušaj propao samo nekoliko godina ranije,
kao što je bio slučaj s filipinskim pokretom People Power.
Zašto nenasilne kampanje na kraju imaju mnogo veću šansu za uspjeh?
Autori studije navode sljedeće razloge:
1. Nenasilne kampanje mogu mobilizirati mnogo više ljudi.
Prosječna nasilna akcija imala je 50.000 sudionika, dok su nenasilne kampanje imale prosječno 200.000 sudionika.
Ovo je omogućilo preduzimanje šireg spektra mjera, što je povećalo troškove režima za održavanje statusa quo.
Nenasilne kampanje su također otvorenije za učešće žena i starijih osoba, jer ove aktivnosti
podrazumijevaju manji rizik nego nasilni otpor.
Prema Ericu Chenowethu, ako se dosegne širok spektar stanovništva, režim jedva može održati vlast uz deset posto sudjelovanja.
Da, čak i uz samo pet posto učešća, režimu će biti teško.
2. Osobe koje su uključene teže je izolovati.
Učesnici nenasilnih kampanja često predstavljaju vrlo različite dijelove stanovništva, jer nenasilne kampanje često
uključuju ljude različitih spolova, uzrasta, religija, etniciteta, ideologija, zanimanja i socioekonomskih statusa.
Ovo otežava protivnicima da izoluju učesnike i provedu represiju.
3. Nenasilne kampanje imaju više prilika za razvoj novih taktika i ideja zbog raznolikog i većeg broja učesnika.
Prema studiji, uspjesi su bili neovisni o tome je li režim o kojem je riječ bio autoritaran, snažan
ili slab, ili je pokušao nasilno ugušiti kampanju.
Daljnje prednosti nenasilnog otpora su:
- znatno kraće prosječno trajanje (3 godine umjesto 9 godina za nasilne sukobe)
- znatno manje smrti, povreda, razaranja i traume
- znatno veća vjerojatnost da će doći do demokratizacije u roku od pet godina nakon sukoba.
Čak i ako nasilni ustanci uspiju, u zemlji i dalje neće postojati demokratski uslovi na duži rok.
Posljedice su često odmazde protiv pristalica bivšeg režima, zanemarivanje prava manjina itd., s tim da je situacija u
zemlji nakon oružanih sukoba često još represivnija nego prije.
- Nenasilni otpor nosi manji rizik od naknadnog građanskog rata, jer gotovo polovina svih uspješnih oružanih
sukoba dovodi do novog oružanog sukoba u roku od 10 godina.
Stoga je pogrešno mišljenje da se nasilje može nadvladati samo uzvraćanjem nasilja.
Postoje mnogo uspješnije alternative vojnoj sili koje, za razliku od vojnih operacija, mogu donijeti
istinski, trajni, pravedan i demokratski mir u dotičnoj zemlji.
U međuvremenu je Erica Chenoweth nastavila svoja istraživanja između 2004. i 2019. godine i otkrila sljedeće:
Nenasilni ustanci i dalje su uspješniji od nasilnih.
Međutim, vlade su postale bolje opremljene za suočavanje s nenasilnim otporom.
Diktatori i autoritarni režimi su naučili potiskivati nenasilne pokrete.
Pokret nenasilnog otpora suočava se sa sljedećim izazovima u 21. stoljeću:
- Neutralno izvještavanje je ometano cenzurom i nadzorom, dok režimi šire lažne vijesti.
- Nenasilni pokreti s nasilnim krilima su se povećali.
Provokatori se sve više koriste za poticanje nasilja unutar pokreta.
Agent provocateur je osoba koja djeluje u ime vlasti, kao što su policija, javno tužilaštvo ili tajne službe, kako
bi se infiltrirala u grupu ili organizaciju i potaknula njene članove na počinjenje nezakonitih radnji.
Ova nasilna krila umanjuju uspjeh pokreta.
Stoga: Čuvajte se ciljane infiltracije nasilnih pojedinaca!
- Digitalne akcije i mogućnosti su precijenjene.
Iako je moguće brzo mobilizirati ljude putem interneta, to obično ne dovodi do dugoročnih
kampanja u kojima se ljudi moraju lično poznavati.
- Često se ulaže premalo vremena i energije u planiranje kampanja i promoviranje kohezije unutar pokreta.
Uspješna kampanja otpora zahtijeva snažne mreže grupa u kojima se ljudi dobro poznaju i
međusobno se podržavaju kada dođe do represije.
Unatoč ovim izazovima, nenasilni otpor i dalje je uspješniji.
Zašto do sada nije češće biran nenasilni put?
Autori studije sumnjaju da je to zbog nedostatka znanja o prirodi, mogućnostima i šansama za uspjeh nenasilnog otpora.
Nije ni čudo što ovu studiju uglavnom ignorišu političari, mediji i akademska zajednica.
Uostalom, dobici ostvareni ratovima bili bi ugroženi ako bi se shvatilo da postoje mnogo učinkovitije metode od oružane sile.
To je zato što je poslovni model industrije oružja zasnovan na narativu da je nasilni otpor neophodan i suštinski.
Zaključak: Moramo postati sposobni za mir, a ne za rat!
Dakle, molimo vas da proširite vijest dijeleći ovaj program na društvenim mrežama, na primjer!
Samo ako se prihvate nalazi ove studije, može se spriječiti daljnje strašno krvoproliće i razaranje, te oni
koji profitiraju od rata više neće moći ostvarivati profit na ljudskoj patnji i razaranju čitavih zemalja.
Ne oslanjajte se na društvene mreže na internetu, već upoznajte istomišljenike kojima možete vjerovati u stvarnom životu.
Samo zajedno se može prekinuti spirala nasilja.
Potrebni su nam ljudi koji su ujedinjeni za mir i vode primjerom.
Kla.TV sa zadovoljstvom podržava lokalno umrežavanje ljubitelja mira putem kontakt obrasca na www.kla.tv/vernetzung.