O obraně, odporu a síle se vždy uvažovalo téměř výhradně v termínech násilí.
Přinejmenším pokud jde o odpor proti obzvláště bezohledným autokratům a bezohledným diktátorům, panuje
téměř jednomyslný názor, že násilí lze překonat pouze protinásilím, že válka přináší mír atd.
Od "bodu obratu", který vyhlásil tehdejší kancléř Olaf Scholz v německém Bundestagu v únoru 2022, došlo k obrovskému posunu v
diskurzu směrem k vojenským argumentům - a to nejen v Německu.
Už se nediskutuje o tom, zda má být vůbec použita vojenská síla, ale pouze o tom, kolik zbraní má
být dodáno, jaký typ zbraní, kdy se tak má stát atd.
Pacifisté jsou označováni za "lumpenpacifisty" nebo zesměšňováni jako naivní a nesvětští.
Diplomacie je druhořadá, nenásilné akce jsou diskreditovány.
Často se to zdůvodňuje takzvaným "právem na sebeobranu" (čl. 51 Charty OSN), na které má nárok například Ukrajina nebo Izrael.
Toto právo má samozřejmě každý stát.
V ideálním případě by však sebeobrana měla být prováděna co nejúčinnějším způsobem.
Zdá se, že většina lidí považuje vojenskou obranu za nejúčinnější formu obrany od samého počátku.
Ale mají opravdu pravdu? Opravdu neexistují žádné alternativy k válce, násilí a dodávkám zbraní, jak by nás o
tom chtěla přesvědčit masmédia, která jako by se stala hlásnou troubou příznivců armády?
Musí být obrana vždy vojenská, aby byla účinná?
Nebo existují alternativní formy civilní obrany, které jsou stejně účinné nebo dokonce úspěšnější?
A které jako vedlejší efekt zabrání zničení celých měst a rozsáhlých území a drasticky sníží počet lidských obětí?
Protože jedno je jisté: války často způsobily strašlivou zkázu a krveprolití, aniž by skutečně dosáhly požadovaných cílů.
Erica Chenowethová z Wesleyanské univerzity v americkém Middletonu - uznávaná odbornice na problematiku terorismu -
společně se svou kolegyní Marií J. Stephanovou prozkoumala všechny známé konflikty na světě, které se týkaly
práva na sebeurčení, svržení politických vůdců nebo vyhnání vojenských okupačních sil v letech 1900-2006.
Z nich bylo 218 ozbrojených a 105 nenásilných.
Její studie vyšla v roce 2011 pod názvem: "Proč občanský odpor funguje. The Strategic Logic of
Nonviolent Conflict" a nyní vyšla také v němčině .
Studie zaplnila mezeru ve výzkumu tím, že odpověděla na otázku, zda je znovudobytí okupovaných území, odpor proti okupaci,
diktaturám, represivním režimům a svržení nepopulárních vlád úspěšnější prostřednictvím nenásilného nebo násilného odporu.
Studie tak byla průkopnickým počinem na mezinárodní úrovni, který dal podnět a odhalil běžné výhrady jako neudržitelné.
Studie jasně ukázala, že nenásilné formy odporu byly téměř dvakrát úspěšnější než ozbrojený
odpor - jak v Evropě, tak v Americe, Asii a Africe.
V letech 2000-2006 byly nenásilné akce dokonce pětkrát úspěšnější než ozbrojená povstání.
Autoři uvádějí: "...zejména v kampaních usilujících o změnu režimu nebo osvobození od cizí
okupace má nenásilný odpor jednoznačně navrch" .
Tyto výsledky nebyly doposud vyvráceny, protože jsou založeny na rozsáhlé databázi a důkladných
vědeckých analýzách. To vedlo k jasným výsledkům.
Podle autorů studie neexistuje záruka, že nenásilný odpor povede k úspěchu.
Úspěšnost násilných akcí však byla s 22 procenty výrazně nižší než u nenásilného odporu, který
byl úspěšný ve více než 50 procentech případů.
Zajímavý detail: Smíšené formy hnutí s velkým nenásilným odporem a násilným křídlem jsou
také méně úspěšné než čistě nenásilné kampaně.
Míchání násilí s nenásilnými akcemi nevede k úspěchu.
Autoři studie považovali kampaň za úspěšnou, pokud bylo 100 % jejích cílů dosaženo do jednoho roku od vyvrcholení aktivit.
Podle studie k úspěšným nenásilným kampaním patří íránská revoluce (1977-1979) a
filipínské hnutí People Power Movement (1983-1986).
V roce 2005 ukončila trvalá a systematická nenásilná akce zahraniční okupaci v Libanonu .
"Ve Východním Timoru", jak uvádějí autoři, "přispělo nenásilné hnutí odporu k úspěšnému odsunu indonéských vojsk
z Východního Timoru a k nezávislosti anektovaného území."
Co znamená nenásilný odpor v praxi?
Existuje mnoho možných forem jednání.
V právě uvedených příkladech šlo o nenásilný odpor s miliony účastníků v podobě masových
protestů, stávek a organizované nespolupráce.
Tím se nepřítel systematicky zbavoval zdrojů své politické, hospodářské a vojenské moci.
K tomu sloužila aktivní podpora podnikatelů, dělníků, odborů, studentů, odborníků, duchovních, mládeže, žen,
chudých, rolnických sdružení a dalších skupin, na jejichž poslušnosti a zdrojích režim závisel.
Došlo k tvůrčím akcím, například k občanské neposlušnosti íránských dělníků v elektrárnách.
Každý večer na dvě hodiny vypnuli proud, aby přerušili státní večerní zprávy a poskytli tmu
demonstrantům, kteří porušili zákaz vycházení.
Během nenásilných akcí odporu bylo v ulicích často tolik demonstrantů, že policie a bezpečnostní složky
protivníka neměly prostředky a personál na vymáhání zákazů.
Nemůžete přece najednou zavřít desítky tisíc lidí do vězení, když máte jen několik volných cel.
Desetitisíce lidí například vytvořily zeď, aby zastavily tanky a provládní jednotky.
Namísto útoku na bezpečnostní síly režimu si civilní demonstranti sedli před tanky a vítali vojáky mírovými
symboly, jako jsou květiny, čokoláda a oranžáda, a vyzývali vojáky, aby se přidali k opozici.
Nenásilné akce byly úspěšné i tam, kde násilný pokus selhal jen o několik let dříve,
například v případě filipínského hnutí People Power.
Čím to je, že nenásilné kampaně mají vcelku mnohem větší šanci na úspěch?
Autoři studie uvádějí následující důvody:
1. nenásilné kampaně mohou mobilizovat mnohem více lidí.
Průměrná násilná kampaň měla 50 000 účastníků, zatímco nenásilné kampaně měly v průměru 200 000 účastníků.
To umožnilo širší akce, které zvýšily náklady režimů na udržení statu quo.
Nenásilné kampaně jsou také otevřenější účasti žen a starších lidí, protože tyto aktivity
jsou spojeny s nižším rizikem než násilný odpor.
Pokud je osloveno široké spektrum obyvatelstva, může si režim - podle Eriky Chenowethové - jen
stěží udržet svou moc s desetiprocentní účastí.
Ano, i s pětiprocentní účastí to bude pro režim obtížné.
2. osoby, kterých se to týká, je obtížnější izolovat
Účastníci nenásilných kampaní často představují velmi odlišné části populace, protože se jich často účastní lidé
různého pohlaví, věku, náboženství, etnika, ideologie, profesního nebo socioekonomického postavení.
Pro odpůrce je tak obtížnější izolovat účastníky a prosazovat represe.
3. nenásilné kampaně mají díky své rozmanitosti a většímu počtu účastníků více možností rozvíjet nové taktiky a myšlenky.
Podle studie byly úspěchy nezávislé na tom, zda byl příslušný režim autoritářský, silný
nebo slabý, nebo se snažil kampaň potlačit silou.
Další výhody nenásilného odporu jsou:
- mnohem kratší průměrná doba trvání (3 roky místo 9 let u násilného boje).
- mnohem méně mrtvých, zraněných, zničení, traumatizace
- mnohem větší šance na následnou demokratizaci do 5 let od konfliktu.
Pokud budou násilná povstání úspěšná, v zemi stejně nebudou dlouhodobě demokratické poměry.
Důsledkem jsou často odvetná opatření proti stoupencům bývalého režimu, nedodržování práv menšin atd., takže situace v zemi po
ozbrojených konfliktech je často ještě represivnější než předtím.
- Nenásilný odpor s menší pravděpodobností povede k následné občanské válce - protože téměř každý druhý
úspěšný ozbrojený boj vyvolá do 10 let nový ozbrojený boj.
Názor, že násilí lze překonat pouze protinásilím, je tedy mylný.
Existují mnohem úspěšnější alternativy k vojenské síle, které na rozdíl od vojenských operací mohou v dané zemi
nastolit skutečný, udržitelný, spravedlivý a demokratický mír.
Erica Chenoweth od té doby provedla další výzkum v letech 2004 až 2019 a zjistila následující:
Nenásilná povstání jsou stále úspěšnější než násilná.
Vlády se však lépe přizpůsobily nenásilnému odporu.
Diktátoři a autoritářské režimy se naučili potlačovat nenásilná hnutí.
Hnutí nenásilného odporu čelí v 21. století následujícím výzvám:
- Neutrální zpravodajství ztěžuje cenzura a dohled, falešné zprávy šíří režimy.
- Nenásilných hnutí s násilnými křídly přibývá.
Agenti-provokatéři stále častěji vnášejí do hnutí násilí.
Agent provokatér je osoba, která jedná jménem orgánů, jako je policie, státní zastupitelství nebo tajné služby,
aby infiltrovala skupinu nebo organizaci a přiměla její členy ke spáchání protiprávního jednání.
Tato násilná křídla snižují úspěch hnutí.
Proto: Pozor na cílenou infiltraci lidmi připravenými použít násilí!
- Digitální akce a příležitosti se přeceňují.
Krátkodobá mobilizace je sice možná prostřednictvím internetu, ale obvykle nevede k
dlouhodobým kampaním, kde by se lidé museli osobně znát.
- Plánování kampaní a podpoře soudržnosti v rámci hnutí se často věnuje příliš málo času a energie.
Úspěšná kampaň odporu vyžaduje silné sítě skupin, v nichž se lidé navzájem dobře znají a v případě represe se navzájem podporují.
Navzdory těmto problémům je nenásilný odpor stále úspěšnější.
Proč se dosud mnohem častěji nevybírala nenásilná cesta?
Autoři studie se domnívají, že je to způsobeno nedostatečnými znalostmi o povaze,
možnostech a šancích na úspěch nenásilného odporu.
Není divu, že tuto studii politici, média a akademici většinou tají.
Vždyť zisk z válek by byl ohrožen, kdyby převládlo poznání, že existují mnohem účinnější metody než ozbrojená síla.
Je to proto, že obchodní model obranného průmyslu je založen na tom, že násilný odpor je nezbytný a nutný.
Závěr: Nemusíme se stát schopnými pro válku, musíme se stát schopnými pro mír!
Šiřte tyto znalosti dál, např. sdílením tohoto programu na sociálních sítích!
Pouze v případě, že výsledky této studie převáží, lze zabránit dalším strašlivým krveprolitím a ničení a váleční spekulanti
již nebudou moci profitovat z utrpení lidí a ničení celých zemí.
Nespoléhejte se na sociální sítě na internetu, ale seznamte se s podobně smýšlejícími
lidmi, kterým můžete důvěřovat v reálném životě.
Pouze společně můžeme přerušit spirálu násilí.
Potřebujeme lidi, kteří budou jednotně prosazovat mír a půjdou příkladem.
Kla.TV ráda podpoří místní síť mírumilovných lidí pomocí kontaktního formuláře na www.kla.tv/vernetzung.