Forsvar, modstand og styrke har altid været tænkt næsten udelukkende i termer af vold.
I hvert fald når det drejer sig om modstand mod særligt hensynsløse autokrater og skruppelløse
diktatorer, er der næsten enighed om, at vold kun kan overvindes med modvold, at krig giver fred osv.
Lige siden det "vendepunkt", som den daværende kansler Olaf Scholz proklamerede i den tyske forbundsdag i februar
2022, er der sket et enormt skift i diskursen i retning af militære argumenter - og ikke kun i Tyskland.
Det diskuteres ikke længere, om der overhovedet skal bruges militær magt, men kun hvor mange våben der skal
leveres, hvilken type våben, hvornår det skal ske osv.
Pacifister stemples som "lumpne pacifister" eller hånes som naive og verdensfjerne.
Diplomati er af sekundær betydning, ikke-voldelige handlinger er miskrediteret.
Dette begrundes ofte med den såkaldte "ret til selvforsvar" (art. 51 i FN-pagten), som f.eks. Ukraine eller Israel har ret til.
Selvfølgelig har alle stater denne ret.
Men selvforsvar bør ideelt set udføres ved hjælp af den mest effektive metode.
De fleste mennesker synes at betragte militært forsvar som den mest effektive form for forsvar fra starten.
Men har de virkelig ret? Er der virkelig ingen alternativer til krig, vold og våbenleverancer, som
massemedierne - der synes at være blevet talerør for militærets støtter - vil have os til at tro?
Skal forsvaret altid være militært for at være effektivt?
Eller er der alternative former for civilforsvar, som er lige så effektive eller endda mere succesfulde?
Og som, som en bivirkning, forhindrer ødelæggelsen af hele byer og store landområder og
drastisk reducerer antallet af menneskelige tab?
For én ting er sikkert: Krige har ofte forårsaget forfærdelige ødelæggelser og blodbad uden egentlig at nå de ønskede mål.
Erica Chenoweth fra Wesleyan University i Middleton, USA - en anerkendt ekspert i spørgsmål om terrorisme - har sammen med sin
kollega Maria J. Stephan undersøgt alle kendte konflikter i verden om retten til selvbestemmelse,
afsættelse af politiske ledere eller fordrivelse af militære besættelsesstyrker mellem 1900 og 2006.
Af disse var 218 bevæbnede og 105 ikke-voldelige.
Hendes undersøgelse blev udgivet i 2011 under titlen: "Why Civil Resistance Works. The Strategic Logic of
Nonviolent Conflict" og er nu også udgivet på tysk .
Undersøgelsen lukkede et hul i forskningen ved at besvare spørgsmålet om, hvorvidt generobring af besatte områder, modstand
mod besættelse, diktaturer, undertrykkende regimer og omstyrtelse af upopulære regeringer er mere
vellykket gennem ikke-voldelig eller voldelig modstand.
Undersøgelsen var derfor en banebrydende præstation på internationalt plan, som gav impulser og
afslørede, at almindelige forbehold var uholdbare.
Undersøgelsen viste tydeligt, at ikke-voldelige former for modstand var næsten dobbelt så succesfulde som væbnet
modstand - i Europa såvel som i Amerika, Asien og Afrika.
I perioden fra 2000 til 2006 var ikke-voldelige aktioner endda fem gange mere succesfulde end væbnede opstande.
Forfatterne siger: "... især i kampagner, der søger regimeskift eller befrielse fra udenlandsk
besættelse, er ikke-voldelig modstand klart overlegen" .
Disse resultater er endnu ikke blevet modbevist, da de er baseret på en omfattende database og grundige
videnskabelige analyser. Det har ført til klare resultater.
Ifølge forfatterne af undersøgelsen er der ingen garanti for, at ikke-voldelig modstand vil føre til succes.
Men med 22 procent var succesraten for voldelige aktioner betydeligt lavere end for ikke-voldelig
modstand, hvor over 50 procent var succesfulde.
Interessant detalje: Blandede former for bevægelser med stor ikke-voldelig modstand og voldelige fløje er
også mindre succesfulde end rent ikke-voldelige kampagner.
At blande vold med ikke-voldelige handlinger fører ikke til succes.
Forfatterne til undersøgelsen mente, at en kampagne var vellykket, hvis 100 procent af dens mål blev nået
inden for et år efter, at aktiviteterne var på sit højeste.
Ifølge undersøgelsen omfattede vellykkede ikke-voldelige kampagner den iranske revolution (1977-1979)
og den filippinske People Power Movement (1983-1986).
I 2005 gjorde en vedvarende og systematisk ikke-voldelig aktion en ende på en udenlandsk besættelse i Libanon .
"I Østtimor", ifølge forfatterne, "bidrog en ikke-voldelig modstandsbevægelse til den vellykkede fjernelse af indonesiske
tropper fra Østtimor og det annekterede områdes uafhængighed.".
Hvad betyder ikke-voldelig modstand i praksis?
Der er mange mulige former for handling.
I de netop nævnte eksempler var der tale om ikke-voldelig modstand med millioner af deltagere i form af
masseprotester, strejker og organiseret ikke-samarbejde.
Det fratog systematisk fjenden dens kilder til politisk, økonomisk og militær magt.
Det skete med aktiv støtte fra forretningsfolk, arbejdere, fagforeninger, studerende, fagfolk, præster, unge,
kvinder, fattige, bondeforeninger og andre grupper, hvis lydighed og ressourcer regimet var afhængig af.
Der var kreative aktioner, f.eks. civil ulydighed fra iranske arbejdere på elektricitetsværker.
De slukkede for strømmen i to timer hver aften for at afbryde de statslige aftennyheder og tilbyde ly for
mørket til demonstranter, der brød udgangsforbuddet.
Der var ofte så mange demonstranter på gaden under ikke-voldelige modstandsaktioner, at modstanderens politi og sikkerhedsstyrker
ikke havde ressourcer og personale til at håndhæve forbud.
Man kan jo ikke pludselig sætte titusinder af mennesker i fængsel, når man kun har nogle få ledige fængselsceller.
For eksempel dannede titusinder af mennesker en mur for at stoppe kampvogne og regeringsvenlige tropper.
I stedet for at angribe regimets sikkerhedsstyrker satte de civile demonstranter sig ned foran kampvognene og hilste på
soldaterne med fredelige symboler som blomster, chokolade og orangeade - og opfordrede
soldaterne til at slutte sig til oppositionen.
Ikke-voldelige aktioner har også haft succes, hvor et voldeligt forsøg var slået fejl få år tidligere, f.eks.
i tilfældet med den filippinske People Power-bevægelse.
Hvorfor er det, at ikke-voldelige kampagner alt i alt har en meget større chance for at lykkes?
Forfatterne til undersøgelsen nævner følgende grunde:
1. Ikke-voldelige kampagner kan mobilisere mange flere mennesker
Den gennemsnitlige voldelige kampagne havde 50.000 deltagere, mens ikke-voldelige
kampagner havde et gennemsnit på 200.000 deltagere.
Det gav mulighed for bredere aktioner, der øgede regimernes omkostninger ved at opretholde status quo.
Ikke-voldelige kampagner er også mere åbne for deltagelse af kvinder og ældre mennesker, da disse aktiviteter
er forbundet med en lavere risiko end voldelig modstand.
Hvis et bredt spektrum af befolkningen nås, kan et regime - ifølge Erica Chenoweth - næppe opretholde
sin magt med en deltagelsesprocent på ti procent.
Ja, selv med kun fem procents deltagelse bliver det svært for regimet.
2. De involverede personer er sværere at isolere
Deltagere i ikke-voldelige kampagner repræsenterer ofte meget forskellige dele af befolkningen, da mennesker af forskellige køn,
aldre, religioner, etniciteter, ideologier, professionel eller socioøkonomisk status ofte deltager i ikke-voldelige kampagner.
Det gør det sværere for modstanderne at isolere deltagerne og gennemtvinge undertrykkelse.
3. Ikke-voldelige kampagner har flere muligheder for at udvikle nye taktikker og ideer på grund
af deres mangfoldighed og større antal deltagere.
Ifølge undersøgelsen var succeserne uafhængige af, om det pågældende regime var autoritært, stærkt eller svagt,
eller om det forsøgte at undertrykke kampagnen med magt.
Andre fordele ved ikke-voldelig modstand er:
- den meget kortere gennemsnitlige varighed (3 år i stedet for 9 år for voldelige kampe)
- langt færre dødsfald, skader, ødelæggelser, traumatisering
- en meget større chance for efterfølgende demokratisering inden for 5 år efter konflikten.
Hvis de voldelige opstande lykkes, vil der stadig ikke være demokratiske forhold i landet på lang sigt.
Konsekvenserne er ofte gengældelsesforanstaltninger mod tilhængere af det tidligere regime, tilsidesættelse af
mindretalsrettigheder osv., så situationen i landet efter væbnede konflikter ofte er endnu mere undertrykkende end før.
- Ikke-voldelig modstand er mindre tilbøjelig til at føre til en efterfølgende borgerkrig - fordi næsten hver anden vellykkede
væbnede kamp skaber en ny væbnet kamp inden for 10 år.
Synspunktet om, at vold kun kan overvindes med modvold, er derfor forkert.
Der findes langt mere succesfulde alternativer til militær magt, som i modsætning til militære operationer kan skabe reel,
bæredygtig, retfærdig og demokratisk fred i det pågældende land.
Erica Chenoweth har siden foretaget yderligere research mellem 2004 og 2019 og fundet frem til følgende:
Ikke-voldelige opstande er stadig mere succesfulde end voldelige.
Men regeringer har tilpasset sig bedre til ikke-voldelig modstand.
Diktatorer og autoritære regimer har lært at undertrykke ikke-voldelige bevægelser.
Den ikke-voldelige modstandsbevægelse står over for følgende udfordringer i det 21. århundrede:
- Neutral rapportering vanskeliggøres af censur og overvågning, og falske nyheder spredes af regimer.
- Ikke-voldelige bevægelser med voldelige fløje er vokset.
Agents provocateurs bringer i stigende grad vold ind i en bevægelse.
En agent provocateur er en person, der handler på vegne af myndigheder som politi, anklagemyndighed eller
efterretningstjenester for at infiltrere en gruppe eller organisation og få dens
medlemmer til at begå ulovlige handlinger.
Disse voldelige fløje mindsker en bevægelses succes.
Derfor: Pas på målrettet infiltration af folk, der er parate til at bruge vold!
- Digitale handlinger og muligheder er overvurderede.
Selv om det er muligt at mobilisere på kort sigt via internettet, fører det normalt ikke til langvarige
kampagner, hvor folk skal kende hinanden personligt.
- Der investeres ofte for lidt tid og energi i at planlægge kampagner og fremme sammenhængskraften i en bevægelse.
En vellykket modstandskampagne kræver stærke netværk af grupper, hvor folk kender hinanden godt
og støtter hinanden i tilfælde af undertrykkelse.
På trods af disse udfordringer er ikke-voldelig modstand stadig mere succesfuld.
Hvorfor er den ikke-voldelige vej ikke blevet valgt meget oftere indtil videre?
Forfatterne til undersøgelsen formoder, at det skyldes manglende viden om ikke-voldelig
modstands natur, muligheder og chancer for succes.
Det er ikke underligt, at denne undersøgelse for det meste skjules af politikere, medier og akademikere.
Når alt kommer til alt, vil profitten fra krige blive bragt i fare, hvis erkendelsen af, at der findes
langt mere effektive metoder end væbnet magt, vinder frem.
Det skyldes, at forsvarsindustriens forretningsmodel er baseret på fortællingen om, at
voldelig modstand er nødvendig og afgørende.
Konklusion: Vi har ikke brug for at blive klar til krig, vi har brug for at blive klar til fred!
Spred denne viden videre, f.eks. ved at dele dette program på de sociale medier!
Kun hvis resultaterne af denne undersøgelse slår igennem, kan yderligere forfærdelige blodbad og ødelæggelser
forhindres, og krigsprofitørerne kan ikke længere tjene penge på menneskers lidelser og ødelæggelsen af hele lande.
Stol ikke på sociale medier på internettet, men lær ligesindede at kende, som du kan stole på i det virkelige liv.
Kun sammen kan vi bryde voldsspiralen.
Vi har brug for mennesker, der står sammen for fred og går foran med et godt eksempel.
Kla.TV er glad for at kunne støtte det lokale netværk af fredselskende mennesker ved hjælp
af kontaktformularen på www.kla.tv/vernetzung.