Odbrana, otpor i snaga oduvijek su se gotovo isključivo smatrali kao oblik nasilja.
Barem kada je riječ o otporu posebno nemilosrdnim autokratima i beskrupuloznim diktatorima, postoji gotovo
jednoglasan konsenzus da se nasilje može nadvladati samo protunasiljem, da rat donosi mir itd.
Najkasnije od "prekretnice" koju je tadašnji kancelar Olaf Scholz proglasio u njemačkom Bundestagu u veljači
2022., došlo je do ogromnog sužavanja diskursa na vojne argumente – i to ne samo u Njemačkoj.
Više se ne raspravlja o tome treba li uopće upotrijebiti vojnu silu, nego samo o tome koliko oružja treba
isporučiti, koje vrste oružja, kada bi to trebalo učiniti itd.
Pacifisti se vrijeđaju nazivajući ih "prevarantskim pacifistima" ili se ismijavaju kao naivni i nepraktični.
Diplomacija je sekundarna, nenasilne akcije su diskreditirane.
Ovo se često opravdava takozvanim "pravom na samoobranu" (članak 51. Povelje UN-a), na
koje, na primjer, Ukrajina ili Izrael imaju pravo.
Naravno, svakoj državi daje se to za pravo.
Međutim, samoodbrane se trebaju provoditi sa najučinkovitijim načinom.
Čini se da većina ljudi vojnu odbranu od samog početka smatra najučinkovitijim oblikom odbrane.
Ali jesu li oni doista u pravu? Ne postoje li doista nikakve alternative ratu, nasilju i isporukama oružja,
kako nas masovni mediji žele uvjeriti – koji su, čini se, postali glasnogovornici zagovornika vojske?
Mora li odbrana uvijek biti vojna da bi bila učinkovita?
Ili postoje li alternativni oblici civilne odbrane koji su jednako učinkoviti ili čak uspješniji?
I koji, kao nuspojava, sprječavaju uništenje čitavih gradova i velikih područja zemlje
te drastično smanjuju broj ljudskih žrtava?
Jedno je sigurno: ratovi su često uzrokovali strašno razaranje i prolijevanje krvi, a da
pri tome zapravo nisu postigli svoje ciljeve.
Erica Chenoweth sa Sveučilišta Wesleyan u Middletonu, SAD – priznata stručnjakinja za pitanja terorizma – zajedno sa svojom
kolegicom Marijom J. Stephan proučila je sve poznate sukobe diljem svijeta od 1900. do 2006. godine koji su
uključivali pravo na samoodređenje, uklanjanje političkih vođa ili protjerivanje vojnih okupacijskih sila.
Od toga je 218 bilo naoružano, a 105 nenasilno.
Njezina je studija objavljena 2011. pod naslovom: "Zašto građanski otpor djeluje. Strateška logika nenasilnog
sukoba" i sada je dostupna i na njemačkom jeziku ("Zašto civilni otpor djeluje – strateška logika nenasilnog sukoba").
Studija je popunila prazninu u istraživanjima odgovarajući na pitanje je li ponovno zauzimanje okupiranih teritorija,
otpor okupaciji, diktature, represivni režimi i svrgavanje nepopularnih vlada uspješniji kroz nenasilni ili nasilni otpor.
Studija je stoga bila pionirsko postignuće na međunarodnoj razini, razotkrivajući uobičajene rezervacije kao neodrživima.
Na kraju je studija jasno pokazala da su nenasilni oblici otpora bili gotovo dvostruko uspješniji od naoružanog
otpora – kako u Europi tako i u Americi, Aziji i Africi.
Između 2000. i 2006. godine, nenasilne akcije bile su pet puta uspješnije od oružanih ustanaka.
Autori navode: "...posebno u kampanjama koje teže promjeni režima ili oslobođenju od strane
okupacije, nenasilni otpor je očito nadmoćniji" .
Ovi nalazi do danas nisu opovrgnuti, budući da se temelje na opsežnim podacima i temeljitoj
znanstvenoj analizi. To je dovelo do jasnih rezultata.
Prema autorima studije, nema jamstva da će nenasilni otpor dovesti do uspjeha.
Međutim, u slučaju nasilnih akcija stopa uspješnosti bila je znatno niža, 22 posto, nego u slučaju nenasilnog
otpora, koji je bio uspješan u više od 50 posto slučajeva.
Zanimljiv detalj: Čak i hibridni oblici pokreta koji kombiniraju masovni nenasilni otpor sa nasilnim
krilima manje su uspješni od isključivo nenasilnih kampanja.
Miješanje nasilja sa nenasilnim djelima ne vodi uspjehu.
Autori studije smatrali su kampanju uspješnom ako su njezini ciljevi ostvareni 100
posto unutar jedne godine od vrhunca aktivnosti.
Prema studiji, uspješne nenasilne kampanje uključivale su Iransku revoluciju (1977.–1979.) i
filipinski Pokret narodne moći (1983.–1986.).
Godine 2005. kroz dugotrajne i sustavno nenasilne akcije okončale su stranu okupaciju u Libanonu.
"U Istočnom Timoru," prema autorima, "nenasilni pokret otpora pomogao je uspješno ukloniti indonezijske trupe iz
Istočnog Timora i postići neovisnost anektirane teritorije."
Što znači nenasilni otpor u praksi?
Moguće je zamisliti širok raspon oblika akcije.
U upravo spomenutim primjerima postojao je nenasilni otpor koji je uključivao milijune sudionika u obliku
masovnih prosvjeda, štrajkova i organiziranog nesurađivanja.
Ovo je sustavno lišavalo neprijatelja njegovih političkih, ekonomskih i vojnih izvora moći.
To je postignuto aktivnom podrškom poduzetnika, radnika, sindikata, studenata, stručnjaka, svećenstva, mladih,
žena, siromašnih, poljoprivrednih udruga i drugih skupina o čijom je poslušnošću i resursima režim ovisio.
Bilo je kreativnih akcija, poput građanske neposlušnosti iranskih radnika u elektranama.
Svake večeri su isključivali struju na dva sata kako bi prekinuli državne večernje vijesti i osigurali
demonstrantima zaštitu tame dok krše policijski sat.
Često su akcije nenasilnog otpora privukle toliko demonstranata na ulice da policija i sigurnosne snage oporbe
nisu imale ni resurse ni osoblje za provođenje zabrana.
Uostalom, ne možete odjednom zatvoriti desetke tisuća ljudi u zatvor kad imate samo nekoliko praznih zatvorskih ćelija.
Na primjer, desetke tisuća ljudi formirale su zid kako bi zaustavile tenkove i trupe lojalne vladi.
Umjesto da napadnu sigurnosne snage režima, civilni demonstranti sjeli su ispred tenkova i vojnicima pružali mirne
simbole poput cvijeća, čokolade ili limunadu od narandže kao pozdrav – te su pozvali vojnike da se pridruže oporbi.
Nenasilne akcije također su bile uspješne na mjestima gdje je nasilni pokušaj propao samo nekoliko godina ranije,
kao što je bio slučaj sa filipinskim pokretom People Power.
Zašto nenasilne kampanje na kraju imaju mnogo veću šansu za uspjeh?
Autori studije navode sljedeće razloge:
1. Nenasilne kampanje mogu mobilizirati mnogo više ljudi.
Prosječna nasilna akcija imala je 50.000 sudionika, dok su nenasilne kampanje imale prosječno 200.000 sudionika.
To je omogućilo poduzimanje šireg raspona mjera, što je povećalo troškove održavanja statusa quo za režim.
Nenasilne kampanje također su otvorenije za sudjelovanje žena i starijih osoba, budući da te
aktivnosti uključuju manje rizika nego nasilni otpor.
Prema Ericu Chenowethu, ako se dosegne širok spektar stanovništva, režim jedva može održati vlast uz deset posto sudjelovanja.
Da, čak i uz samo pet posto sudjelovanja, režimu će biti teško.
2. Osobe uključene je teže izolirati.
Sudionici nenasilnih kampanja često predstavljaju vrlo različite dijelove stanovništva, budući da nenasilne kampanje često
uključuju osobe različitih spolova, dobi, vjera, etničkih pripadnosti, ideologija, zanimanja i socioekonomskih statusa.
Ovo otežava protivnicima izoliranje sudionika i provođenje represije.
3. Nenasilne kampanje imaju više prilika za razvoj novih taktika i ideja zbog raznolikog i većeg broja sudionika.
Prema studiji, uspjesi su bili neovisni o tome je li režim o kojem je riječ bio autoritaran, snažan
ili slab, ili je pokušao nasilno ugušiti kampanju.
Daljnje prednosti nenasilnog otpora su:
- znatno kraće prosječno trajanje (3 godine umjesto 9 godina za nasilne sukobe)
- znatno manje smrti, ozljeda, razaranja i traume
- znatno veća vjerojatnost da će do pet godina od sukoba prevladati daljnja demokratizacija.
Čak i ako nasilni ustanci uspiju, u zemlji dugoročno neće biti demokratskih uvjeta.
Posljedice su često odmazde protiv pristaša bivšeg režima, zanemarivanje prava manjina itd., sa tim da je situacija u
zemlji nakon oružanih sukoba često još represivnija nego prije.
- Nenasilni otpor nosi niži rizik od naknadnog građanskog rata, budući da gotovo polovica svih uspješnih oružanih
sukoba dovodi do novog oružanog sukoba unutar 10 godina.
Stoga je pogrešno mišljenje da se nasilje može nadvladati samo protunasiljem.
Postoje mnogo uspješnije alternative vojnoj sili koje, za razliku od vojnih operacija, mogu donijeti
istinski, trajni, pravedan i demokratski mir u dotičnoj zemlji.
U međuvremenu je Erica Chenoweth nastavila svoja istraživanja između 2004. i 2019. godine i otkrila sljedeće:
Nenasilni ustanci i dalje su uspješniji od nasilnih.
Međutim, vlade su postale bolje opremljene za suočavanje sa nenasilnim otporom.
Diktatori i autoritarni režimi naučili su potiskivati nenasilne pokrete.
Pokret nenasilnog otpora suočava se sa sljedećim izazovima u 21. stoljeću:
- Neutralna izvještavanja se ometaju cenzurom i nadzorom, dok se lažne vijesti šire od strane režima.
- Nenasilni pokreti sa nasilnim krilima su se povećali.
Provokatori se sve više koriste kako bi unijeli nasilje u pokret.
Agent provokator je osoba koja djeluje u ime vlasti, poput policije, državnog odvjetništva ili tajnih službi,
kako bi se infiltrirala u grupu ili organizaciju i potaknula njezine članove na počinjenje nezakonitih radnji.
Ova nasilna krila umanjuju uspjeh pokreta.
Stoga: Čuvajte se ciljane infiltracije nasilnih pojedinaca!
- Digitalne akcije i mogućnosti su precijenjene.
Iako je moguće brzo mobilizirati ljude putem interneta, to obično ne dovodi do dugoročnih
kampanja u kojima se ljudi moraju osobno poznavati.
- Često se ulaže premalo vremena i energije u planiranje kampanja i promicanje zajedničke podrške unutar pokreta.
Uspješna kampanja otpora zahtijeva snažne mreže grupa u kojima se ljudi dobro poznaju i
međusobno se podržavaju kad dođe do represije.
Unatoč tim izazovima, nenasilni otpor i dalje je uspješniji.
Zašto do sada nije češće odabran nenasilni put?
Autori studije sumnjaju da je to zbog nedostatka znanja o prirodi, mogućnostima i izgledima za uspjeh nenasilnog otpora.
Nije ni čudo da ovu studiju uglavnom ignoriraju političari, mediji i akademska zajednica.
Uostalom, dobici ostvareni ratovima bili bi ugroženi ako bi se raširilo uvjerenje da
postoje mnogo učinkovitije metode od oružane sile.
To je zato što se poslovni model odbrambene industrije temelji na narativu da je nasilni otpor nužan i bitan.
Zaključak: Moramo postati sposobni za mir, a ne za rat!
Dakle, molimo vas da proširite vijest dijeleći ovaj program na društvenim mrežama, na primjer!
Samo ako se prihvate nalazi ove studije, može se spriječiti daljnje strašno krvoproliće i razaranje te spriječiti da
oni koji profitiraju od rata više ne mogu ostvarivati dobit na račun ljudske patnje i razaranja čitavih zemalja.
Nemojte se oslanjati na društvene mreže na internetu, već upoznajte istomišljenike
kojima možete vjerovati u stvarnom životu.
Samo zajedno možemo prekinuti spiralu nasilja.
Trebamo ljude koji su ujedinjeni za mir i vode primjerom.
Kla.TV sa zadovoljstvom podržava lokalno umrežavanje miroljubivih ljudi putem kontaktnog obrasca na www.kla.tv/vernetzung.