A védekezés, az ellenállás és az erő mindig is szinte kizárólag az erőszak fogalmaiban jelent meg.
Legalábbis amikor a különösen kegyetlen autokraták és gátlástalan diktátorok elleni ellenállásról van szó, szinte
egyöntetű a vélemény, hogy az erőszakot csak ellenerőszakkal lehet legyőzni, hogy a háború békét hoz stb.
Azóta, hogy Olaf Scholz kancellár 2022 februárjában a német Bundestagban kihirdette a "fordulópontot", hatalmas elmozdulás
történt a katonai érvek felé - és nem csak Németországban.
Már nem azt vitatják meg, hogy kell-e egyáltalán katonai erőt alkalmazni, hanem csak azt, hogy mennyi
fegyvert kell szállítani, milyen típusú fegyvert, mikor, stb.
A pacifistákat "lumpenpacifistáknak" bélyegzik, vagy naivnak és világtalanoknak gúnyolják.
A diplomácia másodlagos jelentőségű, az erőszakmentes akciókat diszkreditálják.
Ezt gyakran az úgynevezett "önvédelem jogával" (ENSZ Alapokmány 51. cikk) indokolják,
amely például Ukrajnát vagy Izraelt is megilleti.
Természetesen minden államnak megvan ez a joga.
Az önvédelmet azonban ideális esetben a leghatékonyabb módszerrel kell végrehajtani.
Úgy tűnik, hogy a legtöbb ember a katonai védelmet eleve a leghatékonyabb védelmi formának tekinti.
De vajon tényleg igazuk van? Tényleg nincs alternatívája a háborúnak, az erőszaknak és a fegyverszállításoknak,
ahogy azt a tömegmédia - amely úgy tűnik, hogy a hadsereg támogatóinak szócsövévé vált - elhiteti velünk?
A védelemnek mindig katonai jellegűnek kell lennie ahhoz, hogy hatékony legyen?
Vagy vannak alternatív polgári védelmi formák, amelyek ugyanolyan hatékonyak vagy még sikeresebbek?
És amelyek mellékhatásként megakadályozzák egész városok és nagy területek lerombolását, és
drasztikusan csökkentik az emberi áldozatok számát?
Mert egy dolog biztos: a háborúk gyakran okoztak szörnyű pusztítást és vérfürdőt
anélkül, hogy a kívánt célokat elérték volna.
Erica Chenoweth, az egyesült államokbeli Middletonban található Wesleyan Egyetem munkatársa - a terrorizmussal kapcsolatos
kérdések elismert szakértője - kollégájával, Maria J. Stephannal együtt megvizsgálta a világ összes ismert, az önrendelkezési
jogért, a politikai vezetők leváltásáért vagy a katonai megszálló erők kiűzéséért folytatott konfliktusát 1900 és 2006 között.
Ezek közül 218 fegyveres és 105 erőszakmentes volt.
Tanulmánya 2011-ben jelent meg "Miért működik a civil ellenállás. Az erőszakmentes konfliktus
stratégiai logikája" címmel, és most németül is megjelent .
A tanulmány egy kutatási hiányosságot pótolt azzal, hogy választ adott arra a kérdésre, hogy a megszállt területek
visszafoglalása, a megszállással, diktatúrákkal, elnyomó rezsimekkel szembeni ellenállás, valamint a
népszerűtlen kormányok megdöntése vajon erőszakmentes vagy erőszakos ellenállással sikeresebb-e?
A tanulmány tehát nemzetközi szinten úttörő eredmény volt, amely lendületet adott, és leleplezte a közös
fenntartásokat, amelyek tarthatatlannak bizonyultak.
A tanulmány egyértelműen kimutatta, hogy az ellenállás erőszakmentes formái majdnem kétszer olyan
sikeresek voltak, mint a fegyveres ellenállás - Európában, Amerikában, Ázsiában és Afrikában egyaránt.
A 2000 és 2006 közötti időszakban az erőszakmentes akciók ötször sikeresebbek voltak, mint a fegyveres felkelések.
A szerzők megállapítják: "...különösen a rendszerváltást vagy az idegen megszállás alóli felszabadulást célzó
kampányokban az erőszakmentes ellenállás egyértelműen jobb" .
Ezeket az eredményeket a mai napig nem cáfolták meg, mivel kiterjedt adatbázison és alapos tudományos
elemzéseken alapulnak. Ez egyértelmű eredményekhez vezetett.
A tanulmány szerzői szerint nincs garancia arra, hogy az erőszakmentes ellenállás sikerre vezet.
Az erőszakos akciók sikerességi aránya azonban 22 százalékkal lényegesen alacsonyabb volt, mint az erőszakmentes
ellenállásé, amelynek több mint 50 százaléka sikeres volt.
Érdekes részlet: A nagy erőszakmentes ellenállással és erőszakos szárnyakkal rendelkező mozgalmak vegyes formái
kevésbé sikeresek, mint a tisztán erőszakmentes kampányok.
Az erőszak és az erőszakmentes akciók keveredése nem vezet sikerre.
A tanulmány szerzői akkor tekintettek sikeresnek egy kampányt, ha annak céljainak 100 százalékát a tevékenységek
csúcspontjától számított egy éven belül sikerült elérni.
A tanulmány szerint a sikeres erőszakmentes kampányok közé tartozik az iráni forradalom (1977-1979)
és a Fülöp-szigeteki népi erő mozgalom (1983-1986).
2005-ben a tartós és szisztematikus erőszakmentes fellépés véget vetett a libanoni idegen megszállásnak .
"Kelet-Timorban" - a szerzők szerint - "egy erőszakmentes ellenállási mozgalom járult hozzá az indonéz
csapatok sikeres kivonásához Kelet-Timorból és az elcsatolt terület függetlenségéhez."
Mit jelent az erőszakmentes ellenállás a gyakorlatban?
A cselekvésnek számos lehetséges formája van.
Az imént említett példákban erőszakmentes ellenállás volt, amelyben milliók vettek részt tömeges tiltakozások,
sztrájkok és szervezett együttműködés megtagadása formájában.
Ez szisztematikusan megfosztotta az ellenséget politikai, gazdasági és katonai erőforrásaitól.
Ez az üzletemberek, munkások, szakszervezetek, diákok, szakemberek, egyházi személyek, fiatalok, nők, szegények, paraszti
egyesületek és más csoportok aktív támogatásával történt, akiknek engedelmességétől és forrásaitól a rendszer függött.
Voltak kreatív akciók, mint például az iráni munkások polgári engedetlensége a villamosművekben.
Ezek minden este két órára kikapcsolták az áramot, hogy megszakítsák az esti állami híradót, és a kijárási tilalmat
megszegő tüntetők számára a sötétség leple alatt maradjanak.
Az erőszakmentes ellenállási akciók során gyakran olyan sok tüntető volt az utcákon, hogy az ellenfél
rendőrsége és biztonsági erői nem rendelkeztek elegendő erőforrással és személyzettel a tiltások betartatásához.
Végül is nem lehet hirtelen több tízezer embert börtönbe zárni, ha csak néhány szabad börtöncellánk van.
Például emberek tízezrei alkottak falat, hogy megállítsák a tankokat és a kormánypárti csapatokat.
Ahelyett, hogy megtámadták volna a rezsim biztonsági erőit, a civil tüntetők leültek a tankok elé, és békés jelképekkel -
virággal, csokoládéval és narancslével - köszöntötték a katonákat, és felszólították a
katonákat, hogy csatlakozzanak az ellenzékhez.
Az erőszakmentes akciók ott is sikeresek voltak, ahol néhány évvel korábban az erőszakos próbálkozás kudarcot vallott,
például a Fülöp-szigeteki népi hatalom mozgalom esetében.
Miért van az, hogy az erőszakmentes kampányoknak összességében sokkal nagyobb az esélyük a sikerre?
A tanulmány szerzői a következő okokra hivatkoznak:
1. Az erőszakmentes kampányok sokkal több embert tudnak mozgósítani.
Az erőszakos kampányok átlagosan 50 000 résztvevővel zajlottak, míg az erőszakmentes
kampányok átlagosan 200 000 résztvevővel zajlottak.
Ez szélesebb körű intézkedéseket tett lehetővé, amelyek megnövelték a rezsimek
számára a status quo fenntartásának költségeit.
Az erőszakmentes kampányok nyitottabbak a nők és az idősek részvételére is, mivel ezek a tevékenységek
kisebb kockázattal járnak, mint az erőszakos ellenállás.
Ha a lakosság széles spektrumát érik el, akkor egy rezsim - Erica Chenoweth szerint - aligha tudja
fenntartani hatalmát tíz százalékos részvételi aránnyal.
Igen, még öt százalékos részvétel mellett is nehéz dolga lesz a rendszernek.
2. az érintettek nehezebben elkülöníthetők.
Az erőszakmentes kampányok résztvevői gyakran a lakosság nagyon különböző rétegeit képviselik, mivel különböző nemű, korú,
vallású, etnikumú, ideológiájú, szakmai vagy társadalmi-gazdasági státuszú emberek
gyakran vesznek részt erőszakmentes kampányokban.
Ez megnehezíti az ellenfelek számára a résztvevők elszigetelését és az elnyomás kikényszerítését.
3. Az erőszakmentes kampányok sokszínűsége és a résztvevők nagyobb száma miatt több
lehetőségük van új taktikák és ötletek kidolgozására.
A tanulmány szerint a sikerek függetlenek voltak attól, hogy az érintett rezsim tekintélyelvű, erős vagy gyenge
volt-e, vagy megpróbálta-e erőszakkal elnyomni a kampányt.
Az erőszakmentes ellenállás további előnyei:
- a sokkal rövidebb átlagos időtartam (3 év az erőszakos harcok 9 éve helyett).
- sokkal kevesebb haláleset, sérülés, pusztítás, traumatizáció.
- sokkal nagyobb az esélye a későbbi demokratizálódásnak a konfliktust követő 5 éven belül.
Ha az erőszakos felkelések sikerrel járnak, hosszú távon akkor sem lesznek demokratikus viszonyok az országban.
A következmények gyakran a korábbi rezsim támogatóival szembeni megtorló intézkedések, a kisebbségi jogok figyelmen
kívül hagyása stb., így a fegyveres konfliktusok után az országban a helyzet gyakran még elnyomóbb, mint korábban.
- Az erőszakmentes ellenállás kisebb valószínűséggel vezet későbbi polgárháborúhoz - mert majdnem minden második sikeres
fegyveres harc 10 éven belül újabb fegyveres harcot generál.
Téves tehát az a nézet, hogy az erőszakot csak ellenerőszakkal lehet legyőzni.
A katonai erőnek sokkal sikeresebb alternatívái vannak, amelyek a katonai műveletekkel ellentétben valódi, fenntartható, igazságos
és demokratikus békét teremthetnek az érintett országban.
Erica Chenoweth azóta további kutatásokat végzett 2004 és 2019 között, és a következőket fedezte fel:
Az erőszakmentes felkelések még mindig sikeresebbek, mint az erőszakosak.
A kormányok azonban jobban alkalmazkodtak az erőszakmentes ellenálláshoz.
A diktátorok és az önkényuralmi rendszerek megtanulták, hogyan kell elnyomni az erőszakmentes mozgalmakat.
Az erőszakmentes ellenállási mozgalom a következő kihívásokkal néz szembe a 21. században:
- A semleges tudósítást megnehezíti a cenzúra és a felügyelet, az álhíreket a rezsimek terjesztik.
- Megszaporodtak az erőszakmentes mozgalmak, amelyeknek erőszakos szárnya van.
A provokátorok egyre inkább erőszakot visznek a mozgalomba.
Az agent provocateur olyan személy, aki a hatóságok - például a rendőrség, az ügyészség vagy a titkosszolgálatok - nevében
jár el, hogy beszivárogjon egy csoportba vagy szervezetbe, és tagjait jogellenes cselekmények elkövetésére késztesse.
Ezek az erőszakos szárnyak csökkentik egy mozgalom sikerét.
Ezért: Óvakodjatok az erőszakra kész emberek célzott beszivárgásától!
- A digitális akciókat és lehetőségeket túlértékelik.
Bár az interneten keresztül lehetséges a rövid távú mozgósítás, ez általában nem vezet hosszú távú kampányokhoz,
ahol az embereknek személyesen kell ismerniük egymást.
- Gyakran túl kevés időt és energiát fordítanak a kampányok megtervezésére és a mozgalmon belüli kohézió előmozdítására.
A sikeres ellenállási kampányhoz erős csoporthálózatokra van szükség, amelyekben az emberek jól ismerik
egymást, és támogatják egymást, amikor elnyomás történik.
E kihívások ellenére az erőszakmentes ellenállás még mindig sikeresebb.
Miért nem választották eddig sokkal gyakrabban az erőszakmentes utat?
A tanulmány szerzői azt gyanítják, hogy ennek oka az erőszakmentes ellenállás természetével, lehetőségeivel
és sikerének esélyeivel kapcsolatos ismeretek hiánya.
Nem csoda, hogy ezt a tanulmányt a politikusok, a média és az akadémikusok többnyire elhallgatják.
Végül is a háborúkból származó haszon veszélybe kerülne, ha a fegyveres erőnél sokkal hatékonyabb
módszerek létezésének felismerése érvényesülne.
Ennek oka, hogy a fegyveripar üzleti modellje azon a narratíván alapul, hogy az
erőszakos ellenállás szükséges és elengedhetetlen.
Következtetés: Nem a háborúra kell alkalmassá válnunk, hanem a békére!
Terjessze tovább ezt a tudást, például a program közösségi médiában való megosztásával!
Csak akkor lehet megakadályozni a további szörnyű vérfürdőket és pusztítást, ha e tanulmány megállapításai érvényesülnek,
és a háborús haszonlesők nem tudnak többé profitot termelni az emberek szenvedéséből és egész országok pusztításából.
Ne hagyatkozzon az online közösségi médiára, hanem ismerkedjen meg olyan hasonló gondolkodású
emberekkel, akikben a való életben is megbízhat.
Csak együtt lehet megtörni az erőszak spirálját.
Olyan emberekre van szükségünk, akik egységesen kiállnak a béke mellett, és példát mutatnak.
A Kla.TV örömmel támogatja a békeszerető emberek helyi hálózatépítését a www.kla.tv/vernetzung
oldalon található kapcsolatfelvételi űrlap segítségével.