Apie gynybą, pasipriešinimą ir jėgą visada buvo galvojama tik smurto terminais.
Bent jau kalbant apie pasipriešinimą ypač žiauriems autokratams ir be skrupulų valdomiems diktatoriams, beveik
vieningai laikomasi nuomonės, kad smurtą galima įveikti tik atsakomąja prievarta, kad karas atneša taiką ir pan.
Nuo tada, kai 2022 m. vasarį Vokietijos Bundestage tuometinis kancleris Olafas Scholzas paskelbė "lūžio tašką", diskurse įvyko
didžiulis posūkis karinių argumentų link - ir ne tik Vokietijoje.
Jau nebekalbama apie tai, ar apskritai reikėtų naudoti karinę jėgą, o tik apie tai, kiek ginklų reikėtų
tiekti, kokios rūšies ginklų, kada tai reikėtų daryti ir pan.
Pacifistai vadinami "lumpenpacifistais" arba šaipomasi iš jų kaip iš naivių ir nesvetingų.
Diplomatija yra antraeilės svarbos, o nesmurtiniai veiksmai diskredituojami.
Tai dažnai pateisinama vadinamąja "savigynos teise" (JT Chartijos 51 straipsnis), kurią turi, pavyzdžiui, Ukraina ar Izraelis.
Žinoma, kiekviena valstybė turi tokią teisę.
Vis dėlto geriausia savigyną vykdyti veiksmingiausiu būdu.
Atrodo, kad dauguma žmonių karinę gynybą nuo pat pradžių laiko veiksmingiausia gynybos forma.
Bet ar jie tikrai teisūs? Ar tikrai nėra alternatyvų karui, smurtui ir ginklų gabenimui, kaip mus norėtų įtikinti
žiniasklaida, kuri, regis, tapo kariuomenės rėmėjų ruporu?
Ar gynyba visada turi būti karinė, kad būtų veiksminga?
O gal yra alternatyvių civilinės gynybos formų, kurios yra tokios pat veiksmingos ar net sėkmingesnės?
Ir dėl to išvengiama ištisų miestų ir didelių žemės plotų sunaikinimo bei smarkiai sumažėja žmonių aukų skaičius?
Nes viena yra tikra: karai dažnai sukelia siaubingus sugriovimus ir kraujo praliejimus,
tačiau iš tikrųjų nepasiekia norimų tikslų.
Erica Chenoweth iš Wesleyan universiteto Middletone (JAV) - pripažinta terorizmo klausimų ekspertė - kartu su kolege Maria J.
Stephan išnagrinėjo visus žinomus 1900-2006 m. pasaulyje vykusius konfliktus dėl apsisprendimo teisės, politinių
lyderių nušalinimo ar karinių okupacinių pajėgų išstūmimo.
Iš jų 218 buvo ginkluoti, o 105 - nesmurtiniai.
2011 m. jos tyrimas buvo paskelbtas pavadinimu "Kodėl pilietinis pasipriešinimas veikia. Strateginė nesmurtinio
konflikto logika", o dabar ji išleista ir vokiečių kalba .
Tyrimas užpildė tyrimo spragą, nes atsakė į klausimą, ar okupuotų teritorijų atkūrimas, pasipriešinimas okupacijai, diktatūroms,
represiniams režimams ir nepopuliarių vyriausybių nuvertimas yra sėkmingesnis naudojant nesmurtinį ar smurtinį pasipriešinimą.
Todėl šis tyrimas buvo novatoriškas tarptautinio lygmens pasiekimas, kuris suteikė postūmį ir
atskleidė, kad bendros abejonės yra nepagrįstos.
Tyrimas aiškiai parodė, kad nesmurtinės pasipriešinimo formos buvo beveik dvigubai sėkmingesnės už ginkluotą pasipriešinimą
tiek Europoje, tiek Amerikoje, Azijoje ir Afrikoje.
2000-2006 m. nesmurtiniai veiksmai buvo net penkis kartus sėkmingesni nei ginkluoti sukilimai.
Autoriai teigia: "...ypač kampanijose, kuriomis siekiama pakeisti režimą ar išsilaisvinti iš užsienio okupacijos,
nesmurtinis pasipriešinimas yra akivaizdžiai pranašesnis" .
Šie rezultatai iki šiol nebuvo paneigti, nes jie pagrįsti išsamia duomenų baze ir išsamia
moksline analize. Tai leido gauti aiškius rezultatus.
Pasak tyrimo autorių, nėra jokių garantijų, kad nesmurtinis pasipriešinimas bus sėkmingas.
Tačiau 22 proc. smurtinių veiksmų sėkmės rodiklis buvo gerokai mažesnis nei nesmurtinio
pasipriešinimo, kurio daugiau nei 50 proc. atvejų buvo sėkmingi.
Įdomi detalė: mišrios judėjimų formos su dideliu nesmurtinio pasipriešinimo ir smurtinio pasipriešinimo sparnu taip
pat yra mažiau sėkmingos nei grynai nesmurtinės kampanijos.
Smurto maišymas su nesmurtiniais veiksmais neveda prie sėkmės.
Tyrimo autoriai kampaniją laikė sėkminga, jei 100 proc. jos tikslų buvo pasiekta per vienerius metus nuo veiklos pradžios.
Tyrimo duomenimis, sėkmingos nesmurtinės kampanijos buvo Irano revoliucija (1977-1979 m.) ir
Filipinų liaudies valdžios judėjimas (1983-1986 m.).
2005 m. nuolatiniai ir sistemingi nesmurtiniai veiksmai nutraukė užsienio okupaciją Libane .
"Rytų Timore, - teigia autoriai, - nesmurtinis pasipriešinimo judėjimas padėjo sėkmingai išvesti Indonezijos kariuomenę iš
Rytų Timoro ir iškovoti aneksuotos teritorijos nepriklausomybę."
Ką praktiškai reiškia nesmurtinis pasipriešinimas?
Yra daug galimų veiksmų formų.
Ką tik minėtuose pavyzdžiuose buvo nesmurtinis pasipriešinimas, kuriame dalyvavo milijonai dalyvių - masiniai
protestai, streikai ir organizuotas nebendradarbiavimas.
Tai sistemingai atėmė iš priešo politinės, ekonominės ir karinės galios šaltinius.
Tai buvo daroma aktyviai remiant verslininkams, darbininkams, profesinėms sąjungoms, studentams, specialistams, dvasininkams,
jaunimui, moterims, vargšams, valstiečių asociacijoms ir kitoms grupėms, nuo kurių paklusnumo ir išteklių priklausė režimas.
Buvo ir kūrybinių akcijų, pavyzdžiui, Irano elektrinių darbuotojų pilietinis nepaklusnumas.
Kiekvieną vakarą jie dviem valandoms išjungdavo elektrą, kad nutrauktų valstybines vakaro žinias ir suteiktų tamsos
priedangą komendanto valandą pažeidusiems demonstrantams.
Per nesmurtinio pasipriešinimo akcijas gatvėse dažnai būdavo tiek daug demonstrantų, kad priešininkų policija ir saugumo pajėgos
neturėjo pakankamai išteklių ir darbuotojų draudimams užtikrinti.
Juk negalima staiga į kalėjimą pasodinti dešimčių tūkstančių žmonių, kai turi tik kelias laisvas kalėjimo kameras.
Pavyzdžiui, dešimtys tūkstančių žmonių suformavo sieną, kad sustabdytų tankus ir provyriausybines pajėgas.
Vietoj to, kad pultų režimo saugumo pajėgas, civiliai demonstrantai atsisėdo priešais tankus ir sveikino
karius taikiais simboliais, tokiais kaip gėlės, šokoladas ir oranžada, ir ragino karius prisijungti prie opozicijos.
Neprievartiniai veiksmai buvo sėkmingi ir ten, kur vos prieš kelerius metus nepavyko smurtinis bandymas,
pavyzdžiui, Filipinų judėjimo "Liaudies valdžia" atveju.
Kodėl, apskritai paėmus, nesmurtinės kampanijos turi daug didesnę sėkmės tikimybę?
Tyrimo autoriai nurodo šias priežastis:
1. neprievartinės kampanijos gali sutelkti daug daugiau žmonių
Vidutiniškai smurtinėse kampanijose dalyvavo 50 000 dalyvių, o nesmurtinėse - vidutiniškai 200 000 dalyvių.
Tai leido imtis platesnio masto veiksmų, kurie padidino režimų išlaidas, susijusias su status quo išlaikymu.
Be to, nesmurtinėse kampanijose dažniau gali dalyvauti moterys ir vyresnio amžiaus žmonės, nes ši veikla
susijusi su mažesne rizika nei smurtinis pasipriešinimas.
Jei pasiekiamas platus gyventojų spektras, režimas, pasak Ericos Chenoweth, vargu ar gali išlaikyti savo
valdžią, jei jame dalyvauja dešimt procentų žmonių.
Taip, net ir dalyvaujant tik penkiems procentams, režimui bus sunku.
2. su tuo susijusius asmenis sunkiau izoliuoti
Smurtinių kampanijų dalyviai dažnai atstovauja labai skirtingoms gyventojų grupėms, nes smurtinėse kampanijose dažnai
dalyvauja skirtingų lyčių, amžiaus, religijų, etninių grupių, ideologijų, profesijų, socialinio ir ekonominio statuso žmonės.
Dėl to oponentams sunkiau izoliuoti dalyvius ir vykdyti represijas.
3. nesmurtinės kampanijos turi daugiau galimybių plėtoti naujas taktikas ir idėjas, nes yra
įvairesnės ir jose dalyvauja daugiau dalyvių.
Tyrimo duomenimis, sėkmė nepriklausė nuo to, ar atitinkamas režimas buvo autoritarinis, stiprus
ar silpnas, ar bandė nuslopinti kampaniją jėga.
Kiti nesmurtinio pasipriešinimo privalumai:
- daug trumpesnė vidutinė trukmė (3 metai vietoj 9 metų smurtinės kovos atveju)
- kur kas mažiau mirčių, sužeidimų, sunaikinimo, traumavimo
- daug didesnė tikimybė, kad per 5 metus po konflikto įvyks demokratizacija.
Jei smurtiniai sukilimai bus sėkmingi, ilgainiui šalyje vis tiek nebus demokratinių sąlygų.
To pasekmės dažnai būna atsakomosios priemonės prieš buvusio režimo šalininkus, mažumų teisių nepaisymas ir
t. t., todėl padėtis šalyje po ginkluotų konfliktų dažnai būna dar represyvesnė nei prieš tai.
- Mažesnė tikimybė, kad nesmurtinis pasipriešinimas sukels vėlesnį pilietinį karą, nes beveik kas antra sėkminga
ginkluota kova per 10 metų sukelia naują ginkluotą kovą.
Todėl požiūris, kad smurtą galima įveikti tik atsakomąja prievarta, yra klaidingas.
Yra daug sėkmingesnių alternatyvų karinei jėgai, kurios, kitaip nei karinės operacijos, gali užtikrinti tikrą,
tvarią, teisingą ir demokratinę taiką atitinkamoje šalyje.
Erica Chenoweth nuo 2004 m. iki 2019 m. atliko papildomus tyrimus ir nustatė šiuos dalykus:
Sukilimai be smurto vis dar sėkmingesni už smurtinius.
Tačiau vyriausybės geriau prisitaikė prie nesmurtinio pasipriešinimo.
Diktatoriai ir autoritariniai režimai išmoko slopinti nesmurtinius judėjimus.
XXI amžiuje nesmurtinio pasipriešinimo judėjimas susiduria su šiais iššūkiais:
- Neutralius pranešimus apsunkina cenzūra ir sekimas, netikras naujienas skleidžia režimai.
- Padaugėjo nesmurtinių judėjimų su smurtiniais sparnais.
Agentai provokatoriai vis dažniau į judėjimą įtraukia smurtą.
Agentas provokatorius yra asmuo, kuris veikia valdžios institucijų, pavyzdžiui, policijos, prokuratūros ar
slaptųjų tarnybų, vardu, kad infiltruotų grupę ar organizaciją ir paskatintų jos narius atlikti neteisėtus veiksmus.
Šie smurtiniai sparnai mažina judėjimo sėkmę.
Todėl: saugokitės tikslingos žmonių, pasirengusių naudoti smurtą, infiltracijos!
- Skaitmeniniai veiksmai ir galimybės yra pervertinami.
Nors trumpalaikė mobilizacija internetu yra įmanoma, ji paprastai nevirsta ilgalaikėmis
kampanijomis, kai žmonės turi asmeniškai pažinti vieni kitus.
- Dažnai per mažai laiko ir energijos skiriama kampanijoms planuoti ir judėjimo sanglaudai skatinti.
Sėkmingai pasipriešinimo kampanijai reikalingi stiprūs grupių tinklai, kuriuose žmonės gerai pažįsta
vieni kitus ir palaiko vieni kitus represijų atveju.
Nepaisant šių iššūkių, nesmurtinis pasipriešinimas vis dar sėkmingesnis.
Kodėl iki šiol daug dažniau nesirenkama nesmurtinio kelio?
Tyrimo autoriai įtaria, kad taip yra dėl žinių apie nesmurtinio pasipriešinimo pobūdį, galimybes ir sėkmės tikimybę stokos.
Nenuostabu, kad šį tyrimą dažniausiai slepia politikai, žiniasklaida ir akademikai.
Juk iš karų gaunamas pelnas nukentėtų, jei būtų suvokta, kad yra daug veiksmingesnių metodų nei ginkluota jėga.
Taip yra todėl, kad ginklų pramonės verslo modelis grindžiamas pasakojimu, jog smurtinis pasipriešinimas yra būtinas ir būtinas.
Išvada: mums nereikia tapti tinkamais karui, mums reikia tapti tinkamais taikai!
Skleiskite šias žinias toliau, pavyzdžiui, dalydamiesi šia programa socialinėje žiniasklaidoje!
Tik jei šio tyrimo išvados bus pagrįstos, bus galima užkirsti kelią tolesnėms siaubingoms kraujo vonioms ir
naikinimui, o karo spekuliantai nebegalės pelnytis iš žmonių kančių ir ištisų šalių naikinimo.
Nepasikliaukite socialine žiniasklaida internete, bet susipažinkite su bendraminčiais,
kuriais galite pasitikėti realiame gyvenime.
Tik kartu galime nutraukti smurto spiralę.
Mums reikia žmonių, kurie vieningai pasisakytų už taiką ir rodytų pavyzdį.
Kla.TV džiaugiasi galėdama paremti taiką mylinčių žmonių vietinį tinklą, naudodamasi
www.kla.tv/vernetzung esančia kontaktų forma.