Aizsardzība, pretestība un spēks vienmēr ir bijuši domāti gandrīz tikai vardarbības kategorijās.
Vismaz attiecībā uz pretošanos īpaši nežēlīgiem autokrātiem un bezkaunīgiem diktatoriem gandrīz vienprātīgi
tiek uzskatīts, ka vardarbību var pārvarēt tikai ar pretvardarbību, ka karš nes mieru utt.
Kopš 2022. gada februārī Vācijas Bundestāgā toreizējā kanclera Olafa Šolca (Olaf Scholz) pasludinātā
"pagrieziena punkta" ir notikusi milzīga pāreja uz militārajiem argumentiem - un ne tikai Vācijā.
Vairs netiek diskutēts par to, vai vispār būtu jāizmanto militārais spēks, bet tikai par to, cik daudz ieroču būtu
jāpiegādā, kāda veida ieroči, kad tam būtu jānotiek utt.
Pacifistus dēvē par "lumpenpacifistiem" vai izsmej kā naivus un nesavtīgus.
Diplomātijai ir otršķirīga nozīme, nevardarbīgas darbības tiek diskreditētas.
Tas bieži tiek attaisnots ar tā sauktajām "pašaizsardzības tiesībām" (ANO Statūtu 51. pants),
kas pienākas, piemēram, Ukrainai vai Izraēlai.
Protams, šīs tiesības ir katrai valstij.
Tomēr ideālā gadījumā pašaizsardzība būtu jāveic, izmantojot visefektīvāko metodi.
Šķiet, ka lielākā daļa cilvēku jau no paša sākuma uzskata militāro aizsardzību par visefektīvāko aizsardzības veidu.
Bet vai viņiem patiešām ir taisnība? Vai tiešām nav alternatīvu karam, vardarbībai un ieroču piegādēm, kā mums
liek domāt plašsaziņas līdzekļi, kas, šķiet, ir kļuvuši par militāro atbalstītāju ruporiem?
Vai aizsardzībai vienmēr jābūt militārai, lai tā būtu efektīva?
Vai arī ir alternatīvi civilās aizsardzības veidi, kas ir tikpat efektīvi vai pat veiksmīgāki?
Un kas, kā blakus efekts, novērš veselu pilsētu un lielu zemes platību iznīcināšanu un krasi samazina cilvēku upuru skaitu?
Jo viens ir skaidrs: kari bieži vien ir izraisījuši briesmīgus postījumus un asinsizliešanu, nesasniedzot vēlamos mērķus.
Erica Čenoveta (Erica Chenoweth) no Veslija Universitātes Midltonā, ASV - atzīta eksperte terorisma jautājumos - kopā ar
kolēģi Mariju J. Stefanu (Maria J. Stephan) pētīja visus pasaulē zināmos konfliktus par pašnoteikšanās
tiesībām, politisko līderu gāšanu vai militāro okupācijas spēku padzīšanu no 1900. līdz 2006. gadam.
No tiem 218 bija bruņoti, bet 105 bija nevardarbīgi.
Viņas pētījums tika publicēts 2011. gadā ar nosaukumu "Why Civil Resistance Works. The Strategic Logic of
Nonviolent Conflict" un tagad ir publicēts arī vācu valodā ].
Pētījumā tika novērsta pētniecības plaisa, atbildot uz jautājumu, vai okupēto teritoriju atkarošana, pretošanās okupācijai,
diktatūrām, represīviem režīmiem un nepopulāru valdību gāšana ir veiksmīgāka, izmantojot nevardarbīgu vai vardarbīgu pretošanos.
Tāpēc šis pētījums bija novatorisks sasniegums starptautiskā līmenī, kas deva impulsu un
atklāja, ka vispārpieņemtās atrunas nav pamatotas.
Pētījums skaidri parādīja, ka nevardarbīgas pretošanās formas bija gandrīz divreiz veiksmīgākas nekā bruņota
pretošanās - gan Eiropā, gan Amerikā, Āzijā un Āfrikā.
Laika posmā no 2000. līdz 2006. gadam nevardarbīgas akcijas bija pat piecas reizes veiksmīgākas nekā bruņotas sacelšanās.
Autori apgalvo: "...jo īpaši kampaņās, kas vērstas uz režīma maiņu vai atbrīvošanu no ārvalstu
okupācijas, nevardarbīga pretošanās ir nepārprotami pārāka" .
Šie rezultāti līdz šim nav atspēkoti, jo tie ir balstīti uz plašu datu bāzi un rūpīgu zinātnisku
analīzi. Tas ir ļāvis iegūt skaidrus rezultātus.
Pētījuma autori norāda, ka nav garantijas, ka nevardarbīga pretošanās vainagosies panākumiem.
Tomēr vardarbīgu darbību sekmīguma rādītājs (22%) bija ievērojami zemāks nekā nevardarbīgas pretošanās
gadījumā, kad vairāk nekā 50% no tām bija sekmīgas.
Interesanta detaļa: arī jauktas kustību formas ar lielu nevardarbīgu pretošanos un vardarbīgiem spārniem
ir mazāk veiksmīgas nekā tikai nevardarbīgas kampaņas.
Vardarbības sajaukšana ar nevardarbīgām darbībām nenoved pie panākumiem.
Pētījuma autori uzskatīja, ka kampaņa ir veiksmīga, ja 100 % tās mērķu ir sasniegti viena gada laikā pēc aktivitāšu sākuma.
Saskaņā ar pētījuma datiem veiksmīgas nevardarbīgas kampaņas bija Irānas revolūcija
(1977-1979) un Filipīnu Tautas varas kustība (1983-1986).
2005. gadā ar ilgstošu un sistemātisku nevardarbīgu rīcību tika izbeigta ārvalstu okupācija Libānā .
"Austrumtimorā," kā raksta autori, "nevardarbīga pretošanās kustība veicināja sekmīgu Indonēzijas karaspēka izvešanu no
Austrumtimoras un anektētās teritorijas neatkarības iegūšanu.".
Ko nozīmē nevardarbīga pretošanās praksē?
Ir daudz iespējamu darbības veidu.
Nupat minētajos piemēros bija nevardarbīga pretošanās ar miljoniem dalībnieku, kas izpaudās kā
masu protesti, streiki un organizēta nesadarbošanās.
Tas sistemātiski atņēma ienaidniekam tā politiskās, ekonomiskās un militārās varas avotus.
Tas tika panākts ar uzņēmēju, strādnieku, arodbiedrību, studentu, profesionāļu, garīdznieku, jauniešu, sieviešu,
nabadzīgo, zemnieku apvienību un citu grupu, no kuru paklausības un līdzekļiem bija atkarīgs režīms, aktīvu atbalstu.
Notika radošas akcijas, piemēram, Irānas strādnieku pilsoniskā nepakļaušanās elektrostacijās.
Katru vakaru viņi uz divām stundām izslēdza elektrību, lai pārtrauktu valsts vakara ziņu pārraidi un sniegtu
tumsas aizsegu demonstrantiem, kuri pārkāpa komandanta stundu.
Nevardarbīgās pretošanās akciju laikā uz ielām bieži vien bija tik daudz demonstrantu, ka pretinieku
policijai un drošības spēkiem nebija resursu un personāla, lai nodrošinātu aizliegumu ievērošanu.
Galu galā, jūs nevarat pēkšņi ieslodzīt cietumā desmitiem tūkstošu cilvēku, ja jums ir tikai dažas brīvas cietuma kameras.
Piemēram, desmitiem tūkstošu cilvēku izveidoja mūri, lai apturētu tankus un valdību atbalstošos karavīrus.
Tā vietā, lai uzbruktu režīma drošības spēkiem, civiliedzīvotāju demonstranti apsēdās tanku priekšā un sveica karavīrus ar
miermīlīgiem simboliem, piemēram, ziediem, šokolādēm un oranžādi, un aicināja karavīrus pievienoties opozīcijai.
Nevardarbīgas akcijas ir bijušas veiksmīgas arī tur, kur vardarbīgs mēģinājums bija izgāzies tikai dažus gadus
iepriekš, piemēram, Filipīnu Tautas varas kustības gadījumā.
Kādēļ kopumā nevardarbīgām kampaņām ir daudz lielākas izredzes gūt panākumus?
Pētījuma autori min šādus iemeslus:
1. nevardarbīgas kampaņas var mobilizēt daudz vairāk cilvēku.
Vidēji vardarbīgās kampaņās piedalījās 50 000 dalībnieku, bet nevardarbīgās kampaņās - vidēji 200 000 dalībnieku.
Tas ļāva veikt plašākas darbības, kas palielināja status quo saglabāšanas izmaksas režīmiem.
Arī nevardarbīgās kampaņās var vairāk piedalīties sievietes un vecāka gadagājuma cilvēki, jo šīs darbības ir
saistītas ar mazāku risku nekā vardarbīga pretošanās.
Ja tiek sasniegts plašs iedzīvotāju spektrs, tad, pēc Ērikas Čenovetas (Erica Chenoweth) domām, režīms diez vai var
saglabāt savu varu ar desmit procentu līdzdalības līmeni.
Jā, pat ar piecu procentu līdzdalību režīmam būs grūti.
2. iesaistītās personas ir grūtāk izolēt
Nevardarbīgo kampaņu dalībnieki bieži vien pārstāv ļoti dažādas iedzīvotāju grupas, jo nevardarbīgās kampaņās bieži vien
piedalās dažādu dzimumu, vecuma, reliģiju, tautību, ideoloģiju, profesionālā vai sociālekonomiskā statusa cilvēki.
Tādējādi pretiniekiem ir grūtāk izolēt dalībniekus un īstenot represijas.
3. nevardarbīgās kampaņās ir vairāk iespēju attīstīt jaunas taktikas un idejas, jo tās ir
daudzveidīgas un tajās ir lielāks dalībnieku skaits.
Saskaņā ar pētījuma rezultātiem panākumi nebija atkarīgi no tā, vai attiecīgais režīms bija autoritārs,
spēcīgs vai vājš, vai mēģināja apspiest kampaņu ar spēku.
Citas nevardarbīgas pretošanās priekšrocības ir:
- daudz īsāks vidējais ilgums (3 gadi, nevis 9 gadi vardarbīgas cīņas gadījumā).
- daudz mazāk nāves gadījumu, ievainojumu, postījumu, traumatisma.
- daudz lielāka iespēja, ka 5 gadu laikā pēc konflikta notiks demokratizācija.
Ja vardarbīgas sacelšanās būs veiksmīgas, ilgtermiņā valstī joprojām nebūs demokrātisku apstākļu.
Tā sekas bieži vien ir atriebības pasākumi pret iepriekšējā režīma atbalstītājiem, minoritāšu tiesību
neievērošana utt., tāpēc situācija valstī pēc bruņotiem konfliktiem bieži vien ir vēl represīvāka nekā pirms tam.
- Mazāka iespēja, ka nevardarbīga pretošanās novedīs pie nākamā pilsoņu kara, jo gandrīz katra otrā veiksmīgā
bruņotā cīņa 10 gadu laikā izraisa jaunu bruņotu cīņu.
Tāpēc uzskats, ka vardarbību var pārvarēt tikai ar pretvardarbību, ir nepareizs.
Ir daudz veiksmīgākas militārā spēka alternatīvas, kas atšķirībā no militārām operācijām var nodrošināt reālu,
ilgtspējīgu, taisnīgu un demokrātisku mieru attiecīgajā valstī.
Erica Čenoveta kopš 2004. līdz 2019. gadam ir veikusi papildu pētījumus un atklājusi:
Ar vardarbību nesaistītas sacelšanās joprojām ir veiksmīgākas nekā vardarbīgas.
Tomēr valdības ir labāk pielāgojušās nevardarbīgai pretestībai.
Diktatori un autoritārie režīmi ir iemācījušies apspiest nevardarbīgas kustības.
21. gadsimtā nevardarbīgās pretošanās kustība saskaras ar šādiem izaicinājumiem:
- Neitrālu ziņošanu apgrūtina cenzūra un uzraudzība, viltus ziņas izplata režīmi.
- Ir palielinājies nevardarbīgu kustību skaits ar vardarbīgiem spārniem.
Provokatori arvien biežāk kustībā ieviesīs vardarbību.
Provokators ir persona, kas darbojas iestāžu, piemēram, policijas, prokuratūras vai slepeno dienestu,
vārdā, lai iefiltrētos kādā grupā vai organizācijā un mudinātu tās locekļus veikt nelikumīgas darbības.
Šie vardarbīgie spārni mazina kustības panākumus.
Tāpēc: piesargieties no mērķtiecīgas cilvēku, kas gatavi izmantot vardarbību, infiltrācijas!
- Digitālās darbības un iespējas ir pārvērtētas.
Lai gan īslaicīga mobilizācija ir iespējama, izmantojot internetu, tā parasti nenoved pie ilgtermiņa
kampaņām, kurās cilvēkiem ir jāpazīstas personīgi.
- Bieži vien pārāk maz laika un enerģijas tiek ieguldīts kampaņu plānošanā un kustības saliedētības veicināšanā.
Veiksmīgai pretošanās kampaņai ir nepieciešami spēcīgi grupu tīkli, kuros cilvēki viens
otru labi pazīst un atbalsta represiju gadījumā.
Neraugoties uz šiem izaicinājumiem, nevardarbīga pretošanās joprojām ir veiksmīgāka.
Kāpēc līdz šim daudz biežāk nav izvēlēts nevardarbīgs ceļš?
Pētījuma autoriem ir aizdomas, ka iemesls tam ir zināšanu trūkums par nevardarbīgas
pretošanās būtību, iespējām un panākumu izredzēm.
Nav brīnums, ka politiķi, mediji un akadēmiķi šo pētījumu lielākoties noklusē.
Galu galā no kariem gūtā peļņa tiktu apdraudēta, ja tiktu apzināts, ka ir daudz efektīvākas metodes nekā bruņots spēks.
Tas ir tāpēc, ka aizsardzības nozares biznesa modelis balstās uz naratīvu, ka vardarbīga pretošanās ir nepieciešama un būtiska.
Secinājums: Mums nav jākļūst gataviem karam, mums jākļūst gataviem mieram!
Izplatiet šīs zināšanas tālāk, piemēram, daloties ar šo programmu sociālajos medijos!
Tikai tad, ja šī pētījuma rezultāti būs spēkā, varēs novērst turpmākas briesmīgas asinsizliešanas un
iznīcināšanu, un kara spekulanti vairs nevarēs gūt peļņu no cilvēku ciešanām un veselu valstu iznīcināšanas.
Nepaļaujies uz sociālajiem medijiem internetā, bet iepazīsties ar domubiedriem, kuriem vari uzticēties dzīvē.
Tikai kopā var pārraut vardarbības spirāli.
Mums ir vajadzīgi cilvēki, kas vienoti iestājas par mieru un rāda piemēru.
Kla.TV ar prieku atbalsta vietējos tīklus, kas apvieno cilvēkus, kuri mīl mieru,
izmantojot kontaktinformāciju www.kla.tv/vernetzung.