Forsvar, motstand og styrke har alltid vært tenkt nesten utelukkende i termer av vold.
I hvert fall når det gjelder motstand mot spesielt hensynsløse eneherskere og skruppelløse diktatorer, er det
en nesten unison oppfatning at vold bare kan overvinnes med motvold, at krig gir fred osv.
Helt siden "vendepunktet" som daværende forbundskansler Olaf Scholz proklamerte i den tyske forbundsdagen i februar
2022, har det skjedd en enorm dreining i diskursen i retning av militære argumenter - ikke bare i Tyskland.
Det diskuteres ikke lenger om militærmakt i det hele tatt skal brukes, men bare hvor mange våpen som skal
leveres, hvilken type våpen, når dette skal skje osv.
Pasifister blir stemplet som "lumpne pasifister" eller latterliggjort som naive og verdensfjerne.
Diplomati er av underordnet betydning, ikke-voldelige aksjoner er diskreditert.
Dette begrunnes ofte med den såkalte "retten til selvforsvar" (art. 51 i FN-pakten), som
for eksempel Ukraina eller Israel har krav på.
Selvfølgelig har alle stater denne retten.
Selvforsvar bør imidlertid ideelt sett utføres ved hjelp av den mest effektive metoden.
De fleste ser ut til å anse militært forsvar som den mest effektive formen for forsvar i utgangspunktet.
Men har de virkelig rett? Finnes det virkelig ingen alternativer til krig, vold og våpentransporter, slik
massemediene - som synes å ha blitt talerør for militærets støttespillere - vil ha oss til å tro?
Må forsvaret alltid være militært for å være effektivt?
Eller finnes det alternative former for sivilforsvar som er like effektive eller til og med mer vellykkede?
Og som, som en bieffekt, forhindrer ødeleggelse av hele byer og store landområder og
drastisk reduserer antallet menneskelige tap?
For én ting er sikkert: Kriger har ofte forårsaket forferdelige ødeleggelser og blodbad uten
at man egentlig har oppnådd de ønskede målene.
Erica Chenoweth fra Wesleyan University i Middleton, USA - en anerkjent ekspert på spørsmål knyttet til terrorisme - har sammen
med sin kollega Maria J. Stephan undersøkt alle kjente konflikter verden over for retten til selvbestemmelse,
avsettelse av politiske ledere eller fordrivelse av militære okkupasjonsstyrker mellom 1900 og 2006.
Av disse var 218 væpnede og 105 ikke-voldelige.
Hennes studie ble publisert i 2011 under tittelen "Why Civil Resistance Works. The Strategic Logic of
Nonviolent Conflict" og er nå også utgitt på tysk .
Studien tettet et forskningsgap ved å besvare spørsmålet om hvorvidt gjenerobring av okkuperte områder, motstand mot
okkupasjon, diktaturer, undertrykkende regimer og styrting av upopulære regjeringer lykkes
bedre gjennom ikke-voldelig eller voldelig motstand.
Studien var derfor en banebrytende prestasjon på internasjonalt nivå som ga impulser og
avslørte at vanlige forbehold var uholdbare.
Studien viste tydelig at ikke-voldelige former for motstand var nesten dobbelt så vellykkede som væpnet
motstand - i Europa så vel som i Amerika, Asia og Afrika.
I perioden 2000 til 2006 var ikke-voldelige aksjoner til og med fem ganger mer vellykkede enn væpnede opprør.
Forfatterne skriver: "... spesielt i kampanjer som søker regimeskifte eller frigjøring fra utenlandsk
okkupasjon, er ikke-voldelig motstand klart overlegen" .
Disse resultatene har hittil ikke blitt motbevist, ettersom de er basert på et omfattende datagrunnlag og grundige
vitenskapelige analyser. Dette har ført til klare resultater.
Ifølge forfatterne av studien er det ingen garanti for at ikke-voldelig motstand vil føre til suksess.
Med 22 prosent var imidlertid suksessraten for voldelige aksjoner betydelig lavere enn for ikke-voldelig
motstand, der over 50 prosent av aksjonene var vellykkede.
Interessant detalj: Blandingsformer av bevegelser med stor ikke-voldelig motstand og voldelige fløyer er
også mindre vellykkede enn rene ikke-voldelige kampanjer.
Å blande vold med ikke-voldelige handlinger fører ikke til suksess.
Forfatterne av studien mente at en kampanje var vellykket hvis 100 prosent av målene var nådd innen
ett år etter at aktivitetene var på sitt høyeste.
Ifølge studien var vellykkede ikke-voldelige kampanjer blant annet den iranske revolusjonen (1977-1979)
og den filippinske People Power Movement (1983-1986).
I 2005 gjorde en vedvarende og systematisk ikke-voldelig aksjon slutt på en utenlandsk okkupasjon i Libanon .
"I Øst-Timor", skriver forfatterne, "bidro en ikke-voldelig motstandsbevegelse til å fjerne indonesiske tropper fra Øst-Timor
og oppnå uavhengighet for det annekterte territoriet." .
Hva betyr ikke-voldelig motstand i praksis?
Det finnes mange mulige former for tiltak.
I de nevnte eksemplene var det ikke-voldelig motstand med millioner av deltakere i form av
masseprotester, streiker og organisert ikke-samarbeid.
På den måten ble fienden systematisk fratatt sine kilder til politisk, økonomisk og militær makt.
Dette ble gjort gjennom aktiv støtte fra forretningsmenn, arbeidere, fagforeninger, studenter, fagfolk, geistlige,
ungdom, kvinner, fattige, bondeforeninger og andre grupper som regimet var avhengig av lydighet og ressurser fra.
Det ble gjennomført kreative aksjoner, som sivil ulydighet blant iranske arbeidere på elektrisitetsverk.
De slo av strømmen i to timer hver kveld for å avbryte de nasjonale kveldsnyhetene og tilby
demonstranter som brøt portforbudet, ly i mørket.
Det var ofte så mange demonstranter i gatene under ikke-voldelige motstandsaksjoner at motstanderens politi og sikkerhetsstyrker
ikke hadde ressurser og personell til å håndheve forbudene.
Du kan jo ikke plutselig sette titusenvis av mennesker i fengsel når du bare har noen få ledige fengselsceller.
For eksempel dannet titusenvis av mennesker en mur for å stoppe stridsvogner og regjeringsvennlige tropper.
I stedet for å angripe regimets sikkerhetsstyrker satte de sivile demonstrantene seg ned foran stridsvognene og hilste på soldatene
med fredelige symboler som blomster, sjokolade og appelsinlimonade - og oppfordret soldatene til å slutte seg til opposisjonen.
Ikke-voldelige aksjoner har også vært vellykkede der et voldelig forsøk hadde mislyktes bare noen få år tidligere, som for
eksempel i tilfellet med den filippinske People Power-bevegelsen.
Hvorfor er det slik at ikke-voldelige kampanjer har mye større sjanse for å lykkes?
Forfatterne av studien oppgir følgende årsaker:
1. Ikke-voldelige kampanjer kan mobilisere mange flere mennesker
Den gjennomsnittlige voldelige kampanjen hadde 50 000 deltakere, mens ikke-voldelige
kampanjer i gjennomsnitt hadde 200 000 deltakere.
Dette åpnet for mer omfattende tiltak som gjorde det dyrere for regimene å opprettholde status quo.
Ikke-voldelige kampanjer er også mer åpne for deltakelse fra kvinner og eldre mennesker, ettersom disse aktivitetene
er forbundet med lavere risiko enn voldelig motstand.
Hvis man når ut til et bredt spekter av befolkningen, kan et regime - ifølge Erica Chenoweth - neppe
opprettholde sin makt med en deltakelsesprosent på ti prosent.
Ja, selv med bare fem prosent deltakelse vil det bli vanskelig for regimet.
2. De involverte personene er vanskeligere å isolere
Deltakerne i ikkevoldskampanjer representerer ofte svært ulike deler av befolkningen, ettersom mennesker av forskjellig
kjønn, alder, religion, etnisitet, ideologi, yrkesmessig eller sosioøkonomisk status ofte deltar i ikkevoldskampanjer.
Dette gjør det vanskeligere for motstanderne å isolere deltakere og håndheve undertrykkelse.
3. Ikkevoldskampanjer har flere muligheter til å utvikle nye taktikker og ideer på grunn
av sitt mangfold og større antall deltakere
Ifølge studien var suksessen uavhengig av om det aktuelle regimet var autoritært, sterkt eller svakt,
eller om det forsøkte å undertrykke kampanjen med makt.
Andre fordeler med ikke-voldelig motstand er
- den mye kortere gjennomsnittlige varigheten (3 år i stedet for 9 år for voldelige kamper)
- langt færre dødsfall, skader, ødeleggelser og traumatisering
- en mye større sjanse for påfølgende demokratisering innen fem år etter konflikten.
Hvis voldelige opprør lykkes, vil det fortsatt ikke være demokratiske tilstander i landet på lang sikt.
Konsekvensene er ofte repressive tiltak mot tilhengere av det tidligere regimet, manglende respekt for minoriteters
rettigheter osv., slik at situasjonen i landet etter væpnede konflikter ofte er enda mer undertrykkende enn før.
- Det er mindre sannsynlig at ikke-voldelig motstand fører til en påfølgende borgerkrig - fordi nesten annenhver vellykket
væpnet kamp genererer en ny væpnet kamp i løpet av ti år.
Synspunktet om at vold bare kan overvinnes med motvold, er derfor feil.
Det finnes langt mer vellykkede alternativer til militærmakt som, i motsetning til militære operasjoner,
kan skape reell, bærekraftig, rettferdig og demokratisk fred i det aktuelle landet.
Erica Chenoweth har siden gjort ytterligere undersøkelser mellom 2004 og 2019 og oppdaget følgende:
Ikke-voldelige opprør er fortsatt mer vellykkede enn voldelige.
Regjeringer har imidlertid tilpasset seg bedre til ikke-voldelig motstand.
Diktatorer og autoritære regimer har lært seg å undertrykke ikke-voldelige bevegelser.
Den ikkevoldelige motstandsbevegelsen står overfor følgende utfordringer i det 21. århundret:
- Nøytral rapportering vanskeliggjøres av sensur og overvåking, og falske nyheter spres av regimer.
- Ikke-voldelige bevegelser med voldelige fløyer har økt.
Agents provocateurs bringer i økende grad vold inn i en bevegelse.
En agent provocateur er en person som handler på vegne av myndigheter som politi, påtalemyndighet eller hemmelige
tjenester for å infiltrere en gruppe eller organisasjon og få dens medlemmer til å begå ulovlige handlinger.
Disse voldelige fløyene svekker en bevegelses suksess.
Derfor: Vokt dere for målrettet infiltrasjon fra personer som er forberedt på å bruke vold!
- Digitale tiltak og muligheter er overvurdert.
Selv om det er mulig å mobilisere på kort sikt via Internett, fører det som regel ikke til
langsiktige kampanjer der folk må kjenne hverandre personlig.
- Det investeres ofte for lite tid og energi i å planlegge kampanjer og fremme samhold innad i en bevegelse.
En vellykket motstandskamp krever sterke nettverk av grupper der folk kjenner hverandre godt
og støtter hverandre i tilfelle undertrykkelse.
Til tross for disse utfordringene er ikke-voldelig motstand fortsatt mer vellykket.
Hvorfor har ikke den ikke-voldelige veien blitt valgt mye oftere så langt?
Forfatterne av studien mistenker at dette skyldes mangel på kunnskap om ikke-voldelig
motstands natur, muligheter og sjanser for å lykkes.
Det er ikke rart at denne studien for det meste skjules av politikere, medier og akademikere.
Det ville jo være en trussel mot profitten fra krigene hvis innsikten om at det finnes langt mer
effektive metoder enn væpnet makt skulle vinne frem.
Dette skyldes at forsvarsindustriens forretningsmodell er basert på fortellingen om at
voldelig motstand er nødvendig og avgjørende.
Konklusjon: Vi trenger ikke å bli rustet for krig, vi trenger å bli rustet for fred!
Spre denne kunnskapen videre, f.eks. ved å dele dette programmet på sosiale medier!
Bare hvis funnene i denne studien får gjennomslag, kan ytterligere forferdelige blodbad og ødeleggelser
forhindres, og krigsprofitørene kan ikke lenger tjene penger på menneskers lidelser og ødeleggelser av hele land.
Ikke stol på sosiale medier på internett, men bli kjent med likesinnede du kan stole på i det virkelige liv.
Bare sammen kan voldsspiralen brytes.
Vi trenger mennesker som står sammen for fred og går foran med et godt eksempel.
Kla.TV støtter gjerne det lokale nettverket av fredselskende mennesker ved hjelp av kontaktskjemaet på www.kla.tv/vernetzung.