O obrambi, odporu in moči smo vedno razmišljali skoraj izključno v smislu nasilja.
Vsaj ko gre za odpor proti posebej brezobzirnim samodržcem in brezobzirnim diktatorjem, velja skoraj
soglasno mnenje, da je nasilje mogoče premagati le s protinasiljem, da vojna prinaša mir itd.
Od "prelomnice", ki jo je februarja 2022 v nemškem Bundestagu razglasil takratni kancler Olaf Scholz, je
prišlo do velikega premika v diskurzu v smeri vojaških argumentov - in to ne le v Nemčiji.
Ne razpravlja se več o tem, ali naj se vojaška sila sploh uporabi, temveč le o tem, koliko orožja naj se dobavi,
kakšno vrsto orožja, kdaj naj se to zgodi in tako naprej.
Pacifisti so označeni kot "lumpenpacifisti" ali pa se jim posmehujejo kot naivnim in nesvetovljanskim.
Diplomacija je drugotnega pomena, nenasilna dejanja so diskreditirana.
To se pogosto utemeljuje s tako imenovano "pravico do samoobrambe" (51. člen Ustanovne listine ZN), do
katere sta upravičena na primer Ukrajina ali Izrael.
Seveda ima to pravico vsaka država.
Vendar je najbolje, da se samoobramba izvaja z najučinkovitejšo metodo.
Zdi se, da večina ljudi že od samega začetka meni, da je vojaška obramba najučinkovitejša oblika obrambe.
Toda ali imajo res prav? Ali res ni alternativ vojni, nasilju in pošiljkam orožja, kot bi nas radi prepričali množični mediji,
za katere se zdi, da so postali glasniki podpornikov vojske?
Ali mora biti obramba vedno vojaška, da bi bila učinkovita?
Ali pa obstajajo alternativne oblike civilne zaščite, ki so enako učinkovite ali celo uspešnejše?
In ki kot stranski učinek preprečujejo uničenje celotnih mest in velikih površin ter
drastično zmanjšujejo število človeških žrtev?
Nekaj je namreč gotovo: vojne so pogosto povzročile strašno uničenje in krvave žrtve, ne da bi dejansko dosegle želene cilje.
Erica Chenoweth z univerze Wesleyan v Middletonu v ZDA, priznana strokovnjakinja za vprašanja, povezana s terorizmom, je skupaj s
sodelavko Mario J. Stephan preučila vse znane spopade po svetu za pravico do samoodločbe, odstavitev političnih voditeljev
ali izgon vojaških okupacijskih sil med letoma 1900 in 2006.
Od tega jih je bilo 218 oboroženih, 105 pa nenasilnih.
Njena študija je bila objavljena leta 2011 pod naslovom "Zakaj civilni odpor deluje. The Strategic Logic of
Nonviolent Conflict" in je zdaj izšla tudi v nemškem jeziku .
Študija je zapolnila raziskovalno vrzel z odgovorom na vprašanje, ali so ponovna osvojitev zasedenih ozemelj, upor proti
okupaciji, diktaturam, represivnim režimom in strmoglavljenje nepriljubljenih vlad uspešnejši z nenasilnim ali nasilnim uporom.
Študija je bila torej pionirski dosežek na mednarodni ravni, ki je dal spodbudo in razkril, da so splošni zadržki nevzdržni.
Študija je jasno pokazala, da so bile nenasilne oblike upora skoraj dvakrat uspešnejše od
oboroženega - tako v Evropi kot v Ameriki, Aziji in Afriki.
V obdobju od leta 2000 do 2006 so bile nenasilne akcije celo petkrat uspešnejše od oboroženih vstaj.
Avtorji navajajo: "...zlasti v kampanjah, ki si prizadevajo za spremembo režima ali osvoboditev izpod
tuje okupacije, je nenasilni odpor očitno boljši" .
Ti rezultati do zdaj niso bili ovrženi, saj temeljijo na obsežni zbirki podatkov in temeljitih
znanstvenih analizah. To je privedlo do jasnih rezultatov.
Po mnenju avtorjev študije ni nobenega zagotovila, da bo nenasilni odpor prinesel uspeh.
Vendar pa je bila stopnja uspešnosti nasilnih ukrepov z 22 odstotki bistveno nižja kot pri
nenasilnem uporu, ki je bil uspešen v več kot 50 odstotkih.
Zanimiva podrobnost: mešane oblike gibanj z velikim nenasilnim odporom in nasilnimi krili so prav
tako manj uspešne kot izključno nenasilne kampanje.
Mešanje nasilja in nenasilnih dejanj ne vodi k uspehu.
Avtorji študije so menili, da je kampanja uspešna, če je bilo 100 odstotkov njenih ciljev
doseženih v enem letu od začetka dejavnosti.
Po študiji sta bili med uspešnimi nenasilnimi kampanjami iranska revolucija (1977-1979) in
filipinsko gibanje People Power Movement (1983-1986).
Leta 2005 se je s trajnim in sistematičnim nenasilnim delovanjem končala tuja okupacija Libanona .
"V Vzhodnem Timorju je nenasilno odporniško gibanje pomagalo uspešno odstraniti indonezijsko vojsko iz
Vzhodnega Timorja in doseči neodvisnost priključenega ozemlja."
Kaj pomeni nenasilni odpor v praksi?
Obstaja veliko možnih oblik ukrepanja.
V pravkar omenjenih primerih je šlo za nenasilni odpor z milijoni udeležencev v obliki množičnih
protestov, stavk in organiziranega nesodelovanja.
S tem so sovražniku sistematično odvzeli vire politične, gospodarske in vojaške moči.
To je bilo mogoče doseči z aktivno podporo poslovnežev, delavcev, sindikatov, študentov, strokovnjakov, duhovnikov,
mladih, žensk, revnih, kmečkih združenj in drugih skupin, od katerih so bili odvisni poslušnost in sredstva režima.
Potekale so ustvarjalne akcije, kot je državljanska nepokorščina iranskih delavcev v elektrarnah.
Vsak večer so za dve uri izklopili elektriko, da bi prekinili državne večerne novice in demonstrantom,
ki so kršili policijsko uro, ponudili zavetje teme.
Med akcijami nenasilnega upora je bilo na ulicah pogosto toliko demonstrantov, da policija in varnostne sile nasprotnika
niso imele dovolj sredstev in osebja za izvajanje prepovedi.
Konec koncev ne moreš nenadoma zapreti več deset tisoč ljudi, če imaš na voljo le nekaj prostih zaporniških celic.
Več deset tisoč ljudi je na primer postavilo zid, da bi ustavili tanke in provladne enote.
Namesto da bi napadli varnostne sile režima, so se civilni demonstranti usedli pred tanke in vojake pozdravili z
miroljubnimi simboli, kot so cvetje, čokolada in oranžada, ter vojake pozvali, naj se pridružijo opoziciji.
Nenasilne akcije so bile uspešne tudi tam, kjer je bil nasilni poskus le nekaj let prej neuspešen, na
primer v primeru filipinskega gibanja People Power.
Zakaj imajo nenasilne kampanje veliko več možnosti za uspeh?
Avtorji študije navajajo naslednje razloge:
1. nenasilne kampanje lahko mobilizirajo veliko več ljudi
V nasilnih kampanjah je v povprečju sodelovalo 50.000 udeležencev, v nenasilnih pa 200.000 udeležencev.
To je omogočilo širše ukrepe, ki so povečali stroške ohranjanja statusa quo za režime.
V nenasilnih kampanjah lahko sodelujejo tudi ženske in starejši, saj so te dejavnosti
povezane z manjšim tveganjem kot nasilni odpor.
Če je dosežen širok spekter prebivalstva, režim - kot pravi Erica Chenoweth - težko ohrani svojo oblast z desetodstotno udeležbo.
Da, tudi s samo petodstotno udeležbo bo za režim težko.
2. vpletene osebe je težje izolirati
Udeleženci nenasilnih akcij pogosto predstavljajo zelo različne dele prebivalstva, saj v nenasilnih akcijah pogosto sodelujejo
ljudje različnih spolov, starosti, veroizpovedi, narodnosti, ideologij, poklicnega ali družbenoekonomskega statusa.
To nasprotnikom otežuje izolacijo udeležencev in izvajanje represije.
3. nenasilne kampanje imajo zaradi raznolikosti in večjega števila udeležencev več možnosti za razvoj novih taktik in idej
Po podatkih študije so bili uspehi neodvisni od tega, ali je bil zadevni režim avtoritaren, močan
ali šibek, ali je poskušal kampanjo zatreti s silo.
Druge prednosti nenasilnega upora so:
- veliko krajše povprečno trajanje (3 leta namesto 9 let za nasilne spopade)
- veliko manj smrtnih žrtev, poškodb, uničenja, travmatizacije
- veliko več možnosti za kasnejšo demokratizacijo v petih letih po konfliktu.
Če bodo nasilne vstaje uspešne, v državi dolgoročno še vedno ne bo demokratičnih razmer.
Posledice so pogosto povračilni ukrepi proti podpornikom nekdanjega režima, nespoštovanje pravic manjšin
itd., tako da so razmere v državi po oboroženih spopadih pogosto še bolj represivne kot prej.
- Pri nenasilnem uporu je manjša verjetnost, da bo povzročil naslednjo državljansko vojno, saj skoraj vsak drugi
uspešen oborožen boj v desetih letih povzroči nov oborožen boj.
Zato je stališče, da je nasilje mogoče premagati le s protinasiljem, napačno.
Obstajajo veliko uspešnejše alternative vojaški sili, ki lahko v nasprotju z vojaškimi operacijami zagotovijo resničen,
trajnosten, pravičen in demokratičen mir v zadevni državi.
Erica Chenoweth je med letoma 2004 in 2019 opravila dodatne raziskave in odkrila naslednje:
Nenasilne vstaje so še vedno uspešnejše od nasilnih.
Vendar pa so se vlade bolje prilagodile nenasilnemu uporu.
Diktatorji in avtoritarni režimi so se naučili zatirati nenasilna gibanja.
Gibanje za nenasilni odpor se v 21. stoletju sooča z naslednjimi izzivi:
- Nevtralno poročanje otežujeta cenzura in nadzor, lažne novice širijo režimi.
- Nenasilna gibanja z nasilnimi krili so se povečala.
Agenti provokatorji vse pogosteje vnašajo nasilje v gibanje.
Agent provokator je oseba, ki deluje v imenu organov, kot so policija, državno tožilstvo ali tajne službe,
da se infiltrira v skupino ali organizacijo in njene člane spodbudi k nezakonitim dejanjem.
Ta nasilna krila zmanjšujejo uspeh gibanja.
Zato: pazite na ciljno infiltracijo ljudi, ki so pripravljeni uporabiti nasilje!
- Digitalni ukrepi in priložnosti so precenjeni.
Čeprav je prek spleta mogoča kratkoročna mobilizacija, to običajno ne vodi v dolgoročne
kampanje, v katerih bi se ljudje morali osebno poznati.
- Za načrtovanje kampanj in spodbujanje povezanosti znotraj gibanja se pogosto vlaga premalo časa in energije.
Za uspešno kampanjo upora so potrebne močne mreže skupin, v katerih se ljudje med seboj
dobro poznajo in se v primeru zatiranja podprejo.
Kljub tem izzivom je nenasilni odpor še vedno uspešnejši.
Zakaj doslej nismo veliko pogosteje ubrali nenasilne poti?
Avtorji študije domnevajo, da je to posledica pomanjkanja znanja o naravi, možnostih in možnostih uspeha nenasilnega upora.
Ni čudno, da politiki, mediji in akademiki to študijo večinoma skrivajo.
Navsezadnje bi bil dobiček iz vojn ogrožen, če bi prevladalo spoznanje, da obstajajo
veliko učinkovitejše metode od oborožene sile.
Poslovni model orožarske industrije namreč temelji na prepričanju, da je nasilni odpor nujen in potreben.
Sklep: Ni nam treba postati sposobni za vojno, ampak za mir!
Razširite to znanje naprej, npr. z deljenjem tega programa v družabnih medijih!
Le če bodo ugotovitve te študije prevladale, bo mogoče preprečiti nadaljnja strašna krvavenja in uničenje, vojni
dobičkarji pa ne bodo mogli več ustvarjati dobička s trpljenjem ljudi in uničevanjem celotnih držav.
Ne zanašajte se na družbene medije na internetu, ampak spoznajte somišljenike, ki jim lahko zaupate v resničnem življenju.
Le skupaj lahko prekinemo spiralo nasilja.
Potrebujemo ljudi, ki se enotno zavzemajo za mir in dajejo zgled.
Kla.TV z veseljem podpira lokalno povezovanje ljudi, ki ljubijo mir, s pomočjo kontaktnega
obrazca na spletni strani www.kla.tv/vernetzung.