Одбрана, отпор и снага су одувек се сматрали готово искључиво у смислу насиља.
Барем када је реч о отпору према нарочито беспоштедним аутократама и бездушним диктаторима, готово да
постоји једногласан сагласност да се насиље може победити само контранасиљем, да рат доноси мир и слично.
Од најновијег "прекретнице", коју је тадашњи канцелар Олаф Шолц прогласио у немачком Бундестагу у фебруару
2022. године, дошло је до огромног сужавања дискурса на војне аргументе – и то не само у Немачкој.
Више се не поставља питање да ли уопште треба користити војну силу, већ само колико оружја треба испоручити,
које врсте оружја, када би то требало учинити и слично.
Пацифисти се вређају као "шаролика дружина пацифиста" или се исмевају као наивни и неупућени у светске послове.
Дипломатија је споредна, ненасиљне акције су дискредитоване.
Ово се често оправдава такозваним "правом на самоодбрану" (члан 51 Повеље УН), које, на
пример, Украјина или Израел имају право да користе.
Наравно, свака држава има то право.
Међутим, самоодбрана треба да се спроведе најефикаснијим методом.
Већина људи, чини се, сматра војну одбрану најефикаснијим обликом одбране од самог почетка.
Али да ли су они заиста у праву? Да ли заиста не постоје алтернативе рату, насиљу и испорукама наоружања, како
би нас масовни медији навели да поверујемо – који су, чини се, постали гласноговорници војних заговорника?
Да ли одбрана увек мора бити војна да би била ефикасна?
Или да ли постоје алтернативни облици цивилне одбране који су подједнако ефикасни или чак успешнији?
И које, као споредни ефекат, спречавају разарање читавих градова и великих подручја
земље и драстично смањују број људских жртава?
Једна ствар је сигурна: ратови су често изазивали страшну разарања и проливање крви, а да при
томе нису заиста постигли своје предвиђене циљеве.
Ерика Ченовает са Веслијанског универзитета у Мидлтону, САД – призната стручњакиња за питања тероризма – заједно са својом
колегиницом Маријом Ј. Стефан, испитала је све познате конфликте широм света од 1900. до 2006. године који су
укључивали право на самоопредељење, смењивање политичких лидера са функције или протеривање војних окупационих сила.
Од тога је 218 било наоружано, а 105 ненасилно.
Њена студија објављена је 2011. године под насловом "Зашто цивилни отпор делује. Стратешка логика ненасилног
конфликта" и сада је доступна и на немачком ("Зашто грађански отпор функционише – Стратешка логика ненасиљног конфликта").
Студија је попунила празнину у истраживањима тако што је одговорила на питање да ли је повраћај окупираних територија,
отпор окупацији, диктатуре, репресивни режими и свргавање непопуларних влада успешнији кроз ненасилни или насилни отпор.
Истраживање је стога било пионирско достигнуће на међународном нивоу, разобличавајући уобичајене резерве као неосноване.
На крају, студија је јасно показала да су ненасилни облици отпора били скоро два пута успешнији од
наоружаног отпора – у Европи, као и у Америци, Азији и Африци.
Између 2000. и 2006. године, ненасиљне акције биле су пет пута успешније од наоружаних устанка.
Аутори наводе: "…посебно у кампањама усмереним на промену режима или ослобођење од стране
окупације, ненасилни отпор је очигледно супериоран" .
Ови налази до данас нису оповргнути, јер се заснивају на обимним подацима и темељној
научној анализи. То је довело до јасних резултата.
Према ауторима студије, не постоји гаранција да ће ненасилни отпор довести до успеха.
Међутим, у случају насиљних акција стопа успеха била је знатно нижа, 22 одсто, него у случају ненасиљног
отпора, који је био успешан у више од 50 одсто случајева.
Занимљив детаљ: чак и хибридни облици покрета који комбинују масовни ненасилни отпор са насиљем у појединим
крилима мање су успешни од чисто ненасиљних кампања.
Комбиновање насиља и ненасиљних акција не доводи до успеха.
Аутори студије су сматрали кампању успешном ако су њени циљеви били остварени сто одсто
у року од годину дана од врхунца активности.
Према студији, успешне ненасиљне кампање обухватале су Иранску револуцију (1977–1979) и
Филипински покрет народне моћи (1983–1986).
2005. године упорна и систематска ненасилна акција окончала је страно освајање Либана .
"У Источном Тимору", према ауторима, "мирнопокрет отпора помогао је да се успешно уклоне индонезијске трупе из
Источног Тимора и оствари независност анектиране територије."
Шта у пракси значи ненасилни отпор?
Могуће је замислити широк спектар облика деловања.
У управо поменутим примерима било је ненасилног отпора који је обухватао милионе учесника у облику
масовних протеста, штрајкова и организованог непослушања.
Ово је систематски лишило непријатеља његових политичких, економских и војних извора моћи.
Ово је постигнуто кроз активну подршку бизнисмена, радника, синдиката, студената, професионалаца, свештенства, младих, жена,
сиромашних, сеоских удружења и других група чија је послушност и чији су ресурси били од суштинског значаја за режим.
Било је креативних акција, као што је грађанска непослушност иранских радника у електранама.
Свако вече су искључивали струју на два сата како би прекинули државне вечерње вести и обезбедили
мрак за демонстранте који су кршили полицијски час.
Често су акције ненасилног отпора укључивале толико демонстраната на улицама да полиција и безбедносне снаге
опозиције нису имале ресурсе нити особље да спроведу забране.
Уосталом, не можете изненада затворити десетине хиљада људи у затвор када имате само неколико празних затворских ћелија.
На пример, десетине хиљада људи формирале су зид да зауставе тенкове и трупе лојалне влади.
Уместо да нападају снаге безбедности режима, цивилни демонстранти су седели испред тенкова и војницима су као поздрав
пружили мирне симболе као што су цвеће, чоколаде или наранџаста лимонада – и позвали их да се придруже опозицији.
Нон-силосне акције су такође биле успешне на местима где су насилни покушаји пропали само неколико година раније, као
што је био случај са покретом People Power на Филипинима.
Зашто ненасиљне кампање на крају имају много већу вероватноћу успеха?
Аутори студије наводе следеће разлоге:
1. Ненасиљне кампање могу мобилисати много више људи.
Просечна насилна акција имала је 50.000 учесника, док су ненасиљне кампање у просеку имале 200.000 учесника.
Ово је омогућило предузимање ширих мера, што је повећало трошкове одржавања статус квоа за режим.
Ненасиљне кампање су такође отвореније за учешће жена и старијих особа, јер ове активности носе мањи ризик од насиљног отпора.
Према Ерици Ченовает, ако се обухвати широк спектар становништва, режим једва да може да задржи власт уз десетопосточно учешће.
Да, чак и са само пет процената учешћа, режиму ће бити тешко.
2. Укључене појединце је теже изоловати.
Учесници ненасиљних кампања често представљају веома различите делове становништва, јер ненасиљне кампање често
обухватају људе различитих полова, узраста, религија, етничких припадности, идеологија, професија и социо-економских статуса.
Ово отежава противницима да изолују учеснике и спроведу репресију.
3. Ненасиљне кампање имају више прилика да развију нове тактике и идеје због разноврснијег и већег броја учесника.
Према студији, успеси су били независни од тога да ли је режим о којем је реч био ауторитарни, јак
или слаб, или је покушао насилно да сузбије кампању.
Даље предности ненасилног отпора су:
- знатно краће просечно трајање (3 године уместо 9 година за насиљне конфликте)
- далеко мање смртних случајева, повреда, разарања и трауме
- много већа вероватноћа да ће у наредних пет година након конфликта превладати демократизација.
Чак и ако су насилни устанци успешни, у земљи и даље неће бити демократских услова на дуги рок.
Последице су често одмазде против присталица бившег режима, занемаривање права мањина и слично, што
резултује тиме да је ситуација у земљи након наоружаних сукоба често још репресивнија него раније.
- Нон-виолентни отпор носи мањи ризик од накнадног грађанског рата, јер скоро половина свих успешних војних
сукоба доводи до новог војног сукоба у року од 10 година.
Став да се насиље може превазићи само контра-насиљем је стога погрешан.
Постоје много успешније алтернативе војној сили које, за разлику од војних операција, могу донети истински,
трајан, праведан и демократски мир у земљи о којој је реч.
У међувремену, Ерика Ченовет је наставила своја истраживања у периоду од 2004. до 2019. године и утврдила следеће:
Нон-силосне устанке и даље су успешнији од силосних.
Међутим, владе су постале боље опремљене да се носе са ненасилним отпором.
Диктатори и ауторитарни режими су научили да потискују ненасилна покрета.
Покрет ненасилног отпора суочава се са следећим изазовима у 21. веку:
- Неутрално извештавање је отежано цензуром и надзором, док режими шире лажне вести.
- Ненасилни покрети са насиљним крилима су се повећали.
Агенти провокатори се све више користе да унесу насиље у покрет.
Агент провокатор је особа која делује у име власти, као што су полиција, јавно тужилаштво или тајне службе, да
би се инфилтрирала у групу или организацију и подстакла њене чланове да почине незаконите радње.
Ова крила насиља умањују успех покрета.
Стога: Пазите на циљану инфилтрацију насиљних појединаца!
- Дигиталне акције и могућности су прецењене.
Иако је могуће брзо мобилисати људе преко интернета, то обично не доводи до дугорочних
кампања у којима људи треба да се лично познају.
- Често се улаже премало времена и енергије у планирање кампања и у јачање кохезије унутар покрета.
Успешна кампања отпора захтева јаке мреже група у којима се људи добро познају и међусобно подржавају када дође до репресије.
Упркос овим изазовима, ненасилни отпор и даље је успешнији.
Зашто до сада није много чешће биран ненасилни пут?
Аутори студије сумњају да је то последица недостатка знања о природи, могућностима и шансама за успех ненасилног отпора.
Није ни чудо што политичари, медији и академска заједница углавном игноришу ову студију.
Уосталом, добит од ратова би била угрожена ако би се схватило да постоје много ефикаснији методи од наоружане силе.
То је зато што је пословни модел индустрије наоружања заснован на наративу да је насилни отпор неопходан и суштински.
Закључак: Морамо постати способни за мир, а не за рат!
Зато, молим вас, проширите глас делећи овај програм на друштвеним мрежама, на пример!
Само ако се прихвате налази ове студије, може се спречити даље страшно крвопролиће и разарање, и они који
профитирају од рата више неће моћи да остварују добит на рачун људске патње и разарања читавих земаља.
Не ослањајте се на друштвене мреже на интернету, већ упознајте истомишљенике којима можете веровати у стварном животу.
Само заједно можемо прекинути спиралну спиралу насиља.
Потребни су нам људи који су уједињени за мир и који воде примером.
Kla.TV са задовољством подржава локално умрежавање људи који воле мир уз помоћ контакт формулара на www.kla.tv/vernetzung.