Försvar, motstånd och styrka har alltid nästan uteslutande förknippats med våld.
Åtminstone när det gäller motstånd mot särskilt hänsynslösa envåldshärskare och skrupelfria diktatorer är det
en nästan enhällig uppfattning att våld bara kan övervinnas genom motvåld, att krig ger fred osv.
Ända sedan den "vändpunkt" som proklamerades av dåvarande förbundskanslern Olaf Scholz i den tyska förbundsdagen
i februari 2022 har det skett en enorm förändring i diskursen mot militära argument - och inte bara i Tyskland.
Man diskuterar inte längre om militärt våld överhuvudtaget ska användas, utan bara hur många vapen som ska
levereras, vilken typ av vapen, när det ska ske osv.
Pacifister kallas "lumpenpacifister" eller förlöjligas som naiva och världsfrånvända.
Diplomati är av underordnad betydelse, icke-våldsaktioner är diskrediterade.
Detta motiveras ofta med den s.k. "självförsvarsrätten" (art. 51 FN-stadgan), som t.ex. Ukraina eller Israel har rätt till.
Naturligtvis har varje stat denna rätt.
Självförsvar bör dock helst utföras med den mest effektiva metoden.
De flesta tycks redan från början anse att det militära försvaret är den mest effektiva försvarsformen.
Men har de verkligen rätt? Finns det verkligen inga alternativ till krig, våld och vapenleveranser, som
massmedierna - som verkar ha blivit de militära anhängarnas språkrör - vill få oss att tro?
Måste ett försvar alltid vara militärt för att vara effektivt?
Eller finns det alternativa former av civilförsvar som är lika effektiva eller till och med mer framgångsrika?
Och som, som en bieffekt, förhindrar förstörelsen av hela städer och stora landområden
och drastiskt minskar antalet mänskliga offer?
För en sak är säker: krig har ofta orsakat fruktansvärd förstörelse och blodbad
utan att egentligen uppnå de önskade målen.
Erica Chenoweth från Wesleyan University i Middleton, USA - en erkänd expert på frågor som rör terrorism - har tillsammans med
sin kollega Maria J. Stephan undersökt alla kända konflikter i världen för rätten till självbestämmande,
avsättande av politiska ledare eller fördrivande av militära ockupationsstyrkor mellan 1900 och 2006.
Av dessa var 218 beväpnade och 105 icke-våldsamma.
Hennes studie publicerades 2011 under titeln: "Why Civil Resistance Works. The Strategic Logic of
Nonviolent Conflict" och har nu även publicerats på tyska .
Studien fyllde en forskningslucka genom att besvara frågan om huruvida återerövringen av ockuperade områden, motstånd mot
ockupation, diktaturer, förtryckande regimer och störtandet av impopulära regeringar är mer
framgångsrikt genom icke-våldsamt eller våldsamt motstånd.
Studien var därför en banbrytande prestation på internationell nivå som gav impulser och
visade att vanliga reservationer var ohållbara.
Studien visade tydligt att icke-våldsamma former av motstånd var nästan dubbelt så framgångsrika som väpnat
motstånd - i Europa såväl som i Amerika, Asien och Afrika.
Under perioden 2000 till 2006 var icke-våldsaktioner till och med fem gånger mer framgångsrika än väpnade uppror.
Författarna konstaterar: "...särskilt i kampanjer som syftar till regimskifte eller befrielse från utländsk
ockupation är icke-våldsmotstånd klart överlägset" .
Dessa resultat har hittills inte kunnat vederläggas, eftersom de bygger på en omfattande databas och grundliga
vetenskapliga analyser. Detta har lett till tydliga resultat.
Enligt författarna till studien finns det ingen garanti för att icke-våldsmotstånd leder till framgång.
Med 22% var dock andelen framgångsrika våldsamma aktioner betydligt lägre än för icke-våldsmotstånd,
där över 50% av aktionerna var framgångsrika.
Intressant detalj: Blandformer av rörelser med stort icke-våldsmotstånd och våldsamma flyglar är
också mindre framgångsrika än rena icke-våldskampanjer.
Att blanda våld med icke-våldsaktioner leder inte till framgång.
Författarna till studien ansåg att en kampanj var framgångsrik om 100 procent av målen uppnåddes
inom ett år från det att aktiviteterna kulminerade.
Enligt studien har bland annat den iranska revolutionen (1977-1979) och den filippinska folkmaktsrörelsen
(1983-1986) varit framgångsrika icke-våldskampanjer.
År 2005 gjorde en långvarig och systematisk icke-våldsaktion slut på en utländsk ockupation i Libanon .
"I Östtimor", enligt författarna, "bidrog en icke-våldsam motståndsrörelse till att de indonesiska
trupperna framgångsrikt avlägsnades från Östtimor och att det annekterade territoriet blev självständigt."
Vad innebär icke-våldsamt motstånd i praktiken?
Det finns många möjliga former av åtgärder.
I de exempel som just nämnts förekom icke-våldsmotstånd med miljontals deltagare i form av
massprotester, strejker och organiserat icke-samarbete.
På så sätt berövades fienden systematiskt sina källor till politisk, ekonomisk och militär makt.
Detta skedde genom aktivt stöd från affärsmän, arbetare, fackföreningar, studenter, akademiker, präster,
ungdomar, kvinnor, fattiga, bondeföreningar och andra grupper vars lydnad och resurser regimen var beroende av.
Det förekom kreativa aktioner, t.ex. civil olydnad av iranska arbetare i elverk.
De stängde av strömmen i två timmar varje kväll för att avbryta de statliga kvällsnyheterna och erbjuda skydd i
mörkret till demonstranter som bröt mot utegångsförbudet.
Under icke-våldsamma motståndsaktioner var det ofta så många demonstranter på gatorna att motståndarens
polis och säkerhetsstyrkor inte hade resurser och personal för att upprätthålla förbuden.
Man kan ju inte plötsligt sätta tiotusentals människor i fängelse när man bara har ett fåtal lediga fängelseceller.
Till exempel bildade tiotusentals människor en mur för att stoppa stridsvagnar och regeringstrogna trupper.
Istället för att attackera regimens säkerhetsstyrkor satte sig de civila demonstranterna framför stridsvagnarna och hälsade på
soldaterna med fredliga symboler som blommor, choklad och apelsinlikör - och uppmanade
soldaterna att ansluta sig till oppositionen.
Ickevåldsaktioner har också varit framgångsrika där ett våldsamt försök hade misslyckats bara några år tidigare, till
exempel i fallet med den filippinska People Power-rörelsen.
Hur kommer det sig att icke-våldsamma kampanjer på det hela taget har mycket större chans att lyckas?
Författarna till studien anger följande skäl:
1. Icke-våldskampanjer kan mobilisera många fler människor
Den genomsnittliga våldsamma kampanjen hade 50.000 deltagare, medan icke-våldsamma
kampanjer hade ett genomsnitt på 200.000 deltagare.
Detta möjliggjorde bredare åtgärder som ökade regimernas kostnader för att upprätthålla status quo.
Icke-våldsamma kampanjer är också mer öppna för deltagande av kvinnor och äldre, eftersom dessa
aktiviteter är förknippade med lägre risk än våldsamt motstånd.
När ett brett spektrum av befolkningen nås kan en regim - enligt Erica Chenoweth - knappast
behålla sin makt med en deltagandegrad på tio procent.
Ja, även med bara fem procents deltagande kommer det att bli svårt för regimen.
2. De inblandade personerna är svårare att isolera.
Deltagare i ickevåldskampanjer representerar ofta mycket olika delar av befolkningen, eftersom människor av olika kön,
ålder, religion, etnicitet, ideologi, yrkesmässig eller socioekonomisk status ofta deltar i ickevåldskampanjer.
Detta gör det svårare för motståndarna att isolera deltagare och utöva förtryck.
3. icke-våldskampanjer har större möjligheter att utveckla nya taktiker och idéer på grund av
sin mångfald och det större antalet deltagare
Enligt studien var framgångarna oberoende av om den berörda regimen var auktoritär, stark eller svag,
eller om den försökte undertrycka kampanjen med våld.
Andra fördelar med icke-våldsmotstånd är:
- den mycket kortare genomsnittliga varaktigheten (3 år i stället för 9 år för våldsamma strider)
- mycket färre dödsfall, skador, förstörelse, traumatisering
- en mycket större chans till en efterföljande demokratisering inom 5 år efter konflikten.
Om de våldsamma upproren lyckas kommer det ändå inte att finnas några demokratiska förhållanden i landet på lång sikt.
Följderna blir ofta vedergällningsåtgärder mot anhängare av den tidigare regimen, åsidosättande av minoriteters
rättigheter etc., vilket gör att situationen i landet efter väpnade konflikter ofta är ännu mer repressiv än tidigare.
- Det är mindre sannolikt att icke-våldsmotstånd leder till ett efterföljande inbördeskrig - eftersom nästan varannan
framgångsrik väpnad kamp genererar en ny väpnad kamp inom 10 år.
Uppfattningen att våld endast kan övervinnas med motvåld är därför felaktig.
Det finns mycket mer framgångsrika alternativ till militärt våld som, till skillnad från militära operationer, kan skapa verklig,
hållbar, rättvis och demokratisk fred i det berörda landet.
Erica Chenoweth har sedan dess gjort ytterligare efterforskningar mellan 2004 och 2019 och kommit fram till följande:
Icke-våldsamma uppror är fortfarande mer framgångsrika än våldsamma.
Regeringar har dock anpassat sig bättre till icke-våldsamt motstånd.
Diktatorer och auktoritära regimer har lärt sig att undertrycka ickevåldsrörelser.
Den icke-våldsamma motståndsrörelsen står inför följande utmaningar på 2000-talet:
- Neutral rapportering försvåras av censur och övervakning, falska nyheter sprids av regimer.
- Icke-våldsrörelser med våldsamma förgreningar har ökat.
Agents provocateurs för i allt högre grad in våld i en rörelse.
En agent provocateur är en person som agerar på uppdrag av myndigheter såsom polis, åklagarmyndighet eller
underrättelsetjänst för att infiltrera en grupp eller organisation och förmå dess medlemmar att begå olagliga handlingar.
De här våldsamma vingarna minskar en rörelses framgång.
Därför: Akta er för riktad infiltration av personer som är beredda att använda våld!
- Digitala åtgärder och möjligheter är överskattade.
Även om kortsiktig mobilisering är möjlig via Internet, leder detta vanligtvis inte till långsiktiga
kampanjer där människor måste känna varandra personligen.
- Det läggs ofta för lite tid och energi på att planera kampanjer och främja sammanhållningen inom en rörelse.
En framgångsrik motståndskampanj kräver starka nätverk av grupper där människor känner varandra
väl och stöder varandra i händelse av förtryck.
Trots dessa utmaningar är icke-våldsmotstånd fortfarande mer framgångsrikt.
Varför har inte den icke-våldsamma vägen valts mycket oftare hittills?
Författarna till studien misstänker att detta beror på bristande kunskap om
icke-våldsmotståndets natur, möjligheter och chanser att lyckas.
Det är inte konstigt att denna studie till största delen döljs av politiker, media och akademiker.
De vinster som görs på krig skulle ju äventyras om insikten om att det finns mycket
effektivare metoder än vapenmakt skulle slå igenom.
Detta beror på att vapenindustrins affärsmodell bygger på narrativet att våldsamt motstånd är nödvändigt och avgörande.
Slutsats: Vi behöver inte rusta oss för krig, vi behöver rusta oss för fred!
Sprid denna kunskap vidare, t.ex. genom att dela detta program på sociala medier!
Endast om resultaten av denna studie slår igenom kan ytterligare fruktansvärda blodbad och förstörelse förhindras, och
krigsprofitörerna kan inte längre generera vinster från människors lidande och förstörelsen av hela länder.
Förlita dig inte på sociala medier på internet, utan lär känna likasinnade människor som du kan lita på i verkliga livet.
Det är bara tillsammans som våldsspiralen kan brytas.
Vi behöver människor som står enade för fred och som föregår med gott exempel.
Kla.TV stöder gärna det lokala nätverkandet av fredsälskande människor med hjälp av
kontaktformuläret på www.kla.tv/vernetzung.