Ne treba podcjenjivati: rat može biti smrtonosan u bilo kojem trenutku za one koji su uključeni!
Oni koji se dobrovoljno prijave za rat sigurno neće biti na stražnjoj liniji trupa, već će biti poslani na prvu liniju.
To je jasno. Jasno mi je da rat utječe na generacije.
Rat te nikada ne napušta. Čak i ako si se ustalio, imaš kuću i vrt koje su moji roditelji izgradili u Bonu. Nikada te ne napušta.
Svi snajperisti, svi snajperisti, kad se vrate kući, ne mogu se pomiriti s činjenicom da su ubili ljude.
Jer noću u snovima im se lica vraćaju i ne mogu ih se riješiti.
Rezultat je ili alkohol ili psihotropni lijekovi ili samoubistvo.
I to se odnosi na cijeli rat. Rat ima mnogo različitih lica.
Ali rat koji se obruši na naciju ima samo jedno lice.
On uništava narod, njihovu historiju, njihovo samopouzdanje.
Pa ko još želi da se uplete u rat, ili ko je neki idealista i želi tamo ići iz tog razloga...?
Pa, moram reći, za mene je to potpuno... – Ne mogu ni zamisliti nekoga ko bi uradio tako nešto! Ovo nije film! Nije zabavno!
I možda se neki most dignu u zrak ili nešto slično – u filmu. Ali stvarnost izgleda drugačije.
I svaki dan i svaki sat radi se o tvom životu. I to se ne smije podcijeniti.
Ne možete nikome pomoći da bude sretan.
Ali bih dvaput razmislio o tome...! Uvijek možeš reći ne.
Šta rat znači? Koliko ljudi u Njemačkoj to zaista zna?
Virtualni rat postoji u filmovima ili u vijestima.
Razlika: ti nisi usred toga, već si promatrač.
U Njemačkoj nije bilo rata više od tri generacije.
Sada se zemlje NATO-a masovno reoružavaju.
Čini se da prazne državne kase nisu problem za milijarde koje se troše.
Naprotiv, prema nedavnoj izjavi predsjednika Udruženja rezervista, u slučaju rata njemačke oružane snage bi trebale
zamjene za oko 1.000 poginulih ili teško ranjenih vojnika dnevno.
To iznosi oko 1,1 milion za tri godine.
Budući da je – za sada – većina ovoga navodno dobrovoljna, Bundeswehr oglašava u školama, na
autobusnim stajalištima i tokom dječijih programa.
Kao da je to bio dobro plaćen avanturistički odmor.
Ali radi se o ratu! Radi se o ubijanju i o tome da te ubiju! Radi se o uništenju!
Ovi izvještaji očevidaca podsjećaju nas na ono što su doživjeli ljudi u Njemačkoj, ljudi koji nisu bili
gledatelji, nego oni koji su bili izravno pogođeni.
Ne takozvani heroji na nekoj frontovskoj liniji, nego djeca koja i danas nose emocionalne ožiljke.
Rođena sam 1932. godine, a na kraju rata sam imala trinaest godina.
Gdje ste živjeli kada je izbio rat?
Kad je rat izbio u Minhenu, vrlo centralno, pa, ne baš, ali skoro u centru grada.
Pa, rođen sam uz more, ili bolje rečeno na obali – u Kranzu, Istočna Pruska.
Ovo je zemlja koja je neprestano patila.
A koliko sam imao godina? Kad smo pobjegli iz Kranza, imao sam oko četiri i tri četvrtine godine, rođen sam u februaru 1940.
Moja majka je tada u septembru pobjegla, napustivši Kranz vozom, jer je rekla da se sve raspada.
Jer smo već čuli tutnjavu topova u daljini i vidjeli Königsberg kako gori noću – naravno, ne mi djeca, nego odrasli.
Bombarderi su preletjeli iznad njega i sve poravnali sa zemljom.
Živjeli smo pravo na obali – kao raj, kao raj!
Bili smo, da tako kažemo, izvučeni iz ovog raja.
Moja majka je uzela troje djece za ruku. Imali smo sluškinju.
Samo s koferom, odnosno onim što smo imali na leđima, a zatim smo vlakom otišli u Austriju, gdje je živjela njena sestra.
Počelo je 1943. godine, a onda je 1944. bilo mnogo bombardovanja, pa smo morali napustiti Minhen.
Majke s djecom mlađom od 14 godina morale su otići.
A ako nisu bili spremni na to, djeca su jednostavno poslana negdje sama.
Ne znam gdje, pa nam to nije bilo važno jer smo dobrovoljno napustili Minhen.
Ali je bilo veoma teško pronaći mjesto za boravak.
Obično niko ko je živio na selu, tj. izvan grada, malo udaljen od velikog grada, nije želio gradsku decu.
Zato što nisu bili pogodni za poljoprivredne poslove koje su obavljali, to su nam rekli.
Ne istim riječima, ali dobro, znao si šta se dešava.
Koja su sjećanja na rat, osim tutnjave topova, osim činjenice da smo jedva vidjeli Königsberg kad smo bili djeca
jer smo navečer išli spavati – da je bilo nemira, to su nam rekli. Čuli smo tutnjavu topova.
Ali se onda pojavilo nešto što me, da tako kažem, prati kroz cijeli život.
Ovaj nemir uzrokovan bijegom nije jednostavno nestao; negdje je i dalje prisutan.
Dakle, ti nikada zaista ne stigneš. Uvijek ostaješ negdje...
Tako je dom, dom bio nešto vrlo važno za mene, a također i za moja dva brata i sestru.
Nastavili smo godinama poslije razgovarati o domu.
Sjećam se da bih, kao mladić, bio spreman otići u rat protiv Rusa da oslobodim svoju domovinu, da tako kažem, kao dječak.
Dobro se toga sjećam – sigurno ste upoznati s mađarskim ustankom iz 1956. godine, kada
je otprilike 80.000 Mađara izgubilo živote.
I tada sam imao 16 godina i bio bih spreman otići u Mađarsku da se borim protiv Sovjeta.
To je bio osjećaj koji je jednostavno postojao u tom trenutku.
Onda se dogodilo nešto drugo što me je zaista iznenadilo.
Gledao sam film o "vukodječjoj djeci". Ne znam jesi li ga gledao.
A kad sam pogledao ovaj film, počeo sam plakati do te mjere koja mi je bila potpuno strana. Nisam to znao.
To je bio čovjek koji je plakao, ali zapravo sam toliko plakao da su mi suze tekle niz lice.
Moja supruga je bila potpuno potresena: "Šta ti je?"
Ovdje sam gledao film o vukodječjoj djeci.
I onda sam shvatio da je u meni nešto uništeno.
Ova patnja, ovi strahovi također su, da tako kažemo, dovedeni na površinu ovim filmom.
Bio je to dokumentarni film – o ovoj djeci.
Ta djeca su se pojavila, pričala o sebi, o svojim životima i tako dalje, kako su se osjećala.
Upoznao sam ljude koji su bili u samom Kranzu kad su Rusi zauzeli Kranz, i ono što su tamo doživjeli bilo je strašno.
Dječaci – možda osam ili deset godina stari, ili nešto stariji – uklonili su tijela s ograda.
To znači da su ljudi izašli iz svojih podruma i onda nisu imali šta jesti i smrznuli su se na smrt, držeći se za ograde.
A ti su ih ljudi potom odveli na groblje, kao mlade, da ih sahrane.
Također znam za silovanja, na primjer.
Imala sam... Imali smo medicinsku sestru Crvenog križa... – ali sve se to dogodilo nakon rata, mislim, iskustva ljudi.
Međutim, mora se reći i da je postojala želja za pravdom, te da je ruski načalnik ili gradonačelnik bio
vrlo prijateljski nastrojen prema njemačkoj djeci.
Nije mogao mnogo učiniti. Ljudi su gladovali, umirali jednostavno zato što nisu imali šta jesti, smrzavali su se do smrti.
Mogu samo reći šta se dogodilo u Kranzu na osnovu onoga što sam kasnije čuo.
Dakle, hiljade i hiljade stanovnika su ubijene, silovane.
Znam jednu priču, na primjer – ako te zanima, to jest, ne znam?
Jako trudna žena je jednostavno izvučena iz svoje sobe i spuštena niz stepenice od strane ruskih vojnika.
Ili dječak od oko 15/16 godina, na čijem je stomaku ruski vojnik plesao dok mu crijeva nisu ispala.
Ali ja to nisam lično doživio, znam to od ljudi koji su to doživjeli i koji su mi o tome pričali.
Pred kraj rata bili smo na selu.
I tako krhka, prilično loše dizajnirana nadogradnja – dvanaest kvadratnih metara za četiri osobe, troje djece i njihovu mamu.
I to je bilo... Farma je bila uz cestu, spuštala se niz padinu, a mi smo bili gore.
I ova soba u kojoj smo živjeli bila je nadogradnja.
I unatrag iz farme prema voćnjaku.
I bila je i uska cesta, ali nije bila asfaltirana ni ništa. Tako jednostavno...
I eto nas, praktično potpuno izolirani.
Dakle, niko nije išao u šetnju – osim možda tokom dana, jer za to također nisu imali vremena – osim
ako se nije radilo o nekome ko nije morao raditi.
I na kraju rata stigao je čitav bataljon Waffen-SS-a.
Ne znam znači li ti to išta. Bila je to posebna jedinica koja je također imala posebne zadatke.
Moram reći, oni zapravo nisu bili baš javni; niste saznali čime se bave. Ali su bili strašni.
A ljudi su bili razasuti po cijelom selu, boraveći u nekom smještaju, ne znam gdje. Nisam tamo išao.
Ali nakon što smo živjeli izvan farme, koja je bila samo – ta stara kuća što je tamo stajala, bila je samo produžetak.
I morali smo prošetati oko cijelog voćnjaka, a zatim u dvorište da bismo došli do toaleta.
Bio je to samo običan, provizorni toalet, možeš reći.
A onda su tamo bili vojnici, i jedan od njih me je iznenada uhvatio za zapešće jer sam
morao ići na toalet i pokušao me povući u štalu.
I nekako sam imao osjećaj da prema tebi nije imao dobre namjere.
I vrisnuo sam ubilački, što nije moj uobičajeni način izražavanja.
I onda, hvala Bogu, jedna od kćeri seljaka se pojavila i odmah je krenula na njega – bila je snažna djevojka – i rekla:
Pusti to dijete! Odmah! Inače ću okupiti sve i onda ćeš se pokajati!
Vjerovatno je bio toliko iznenađen, ne znam, u svakom slučaju me je stvarno pustio, ona me je uhvatila i odvela do moje mame.
I da, to sam jednostavno propustio.
I to mi se kasnije ponovo dogodilo, kada me je neko drugi također zaštitio.
I to je bilo kad smo se ponovo vratili u Minhen.
I uvijek je bilo tako da nije bilo struje.
Dakle, kad biste zimi, predvečer, ušli u zgradu, niste mogli ništa vidjeti.
Dakle, orijentirao si se samo zato što si tamo već neko vrijeme živio.
I samo sam htio ući u kuću, a ona nikada nije bila zaključana jer to nije bilo moguće; niko nije imao ključ od prizemlja...
I on je stajao na pragu kuće u koju sam želio ući.
A onda je pokušao da me povuče unutra.
Ponovo sam užasno vrištala, a onda je, srećom, iz susjedne kuće izašao mladić kojeg sam poznavala; bio je malo stariji od mene.
I on ga je također poznavao, odmah mi je prišao, povukao je ruku i rekao:
A ako joj opet priđeš, ona je moja djevojka, razmlat ću te!
I onda je nestao bez traga. Hvala Bogu!
Tako se moj otac vratio, i ja sam ga prvi vidio – potpuno izmršavjela.
Vjerovatno, ne znam sigurno, nikada nije ništa rekao o tome, pobjegao je iz riječnih močvara Rajne,
pa je morao imati priliku. Bio je potpuno izmršao.
I on je zapravo rekao vrlo malo o onome što je doživio i o nacističkom razdoblju.
Oni koji su se vratili iz rata bili su ili ranjeni ili traumatizirani, u osnovi gotovo svi, osim ako
nisu imali neku posebnu dužnost o kojoj ja ne znam.
Jednom nas je posjetio prijatelj moje majke iz djetinjstva. Bio je zarobljen u Francuskoj i rekao nam je da su
zatvorenici koji su bili tamo – mislim da je bilo negdje blizu Sredozemnog mora – držani u zatvorskom logoru.
I onda su svakog dana, umjesto hrane, dobijali krastavčevu supu, i onda je otprilike polovina logora imala dizenteriju .
I onda su umirali malo po malo, logično, jer to niko ne može podnijeti.
To je također bio način da se riješe ljudi.
Nije puno pričao o sebi, ali je umro godinu dana nakon što nas je posjetio. Ipak, ne znam od čega je umro.
Ali kao što sam rekao, svi su bili bolesni, svi.
Jer na toj 'dijeti', u navodnicima, nećeš preživjeti.
Onda vjerovatno nije mogao podnijeti ono što ga je čekalo kad se vratio kući svojoj ženi – hranu. Čak i ako nije dobio mnogo.
Ne znam kako je tada bilo, da li se uzelo u obzir to što su dugo bili u zatočeništvu, da
su im možda dali više bonova za hranu ili...
Nemam pojma, nisam ništa o tome znao i nisam ništa čuo.
Ali obično bi svi morali biti pregledani u bolnicama. Je li to urađeno?
Ne mislim da su imali materijale, ljude ili opremu; sve je bilo u stanju hitnosti.
Postoji priča o tome. Moja najstarija sestra – došao je čovjek u našu kuću, pokucao na vrata i pitao: "Imate li hljeba?"
A onda je moja majka rekla: "Ne, nemamo hljeba." Hljeb nam je i samima bio potreban.
I tada je moja najstarija sestra uzviknula i rekla: "Mama, ne možeš jednostavno pustiti ovog čovjeka da ode tako."
I onda je moja majka popustila i dala čovjeku veknu hljeba. Tako je to tada bilo.
I moja majka je to učinila najbolje što je mogla.
I morali smo se sami uvjeriti kako možemo nabaviti hranu.
Mojim roditeljima je tada grad Alfeld dodijelio komad vrtne zemlje, koju su morali sami obraditi.
Zatim smo s majkom otišli na njivu da sakupljamo .
I mi smo također ukrali repu i, naravno, morali smo paziti da nas naoružani čuvari na polju ne uhvate.
Naravno, oni nas ne bi upucali, to je sasvim jasno, ali bi nas istjerali.
Kradnja cvekle radi pravljenja sirupa od nje.
Moj otac je napisao u svoj dnevnik da smo svi bili pothranjeni.
Bili smo toliko pothranjeni da smo također razvili crijevne bolesti – gliste i tako dalje i tako dalje.
I onda sam morao otići u Kleinwalsertal u Austriji da se oporavim jer sam obolio od tuberkuloze, tačnije
hilarnog oblika tuberkuloze, bakterijske plućne bolesti koja zahvata limfne čvorove.
Tako je bilo. Iznad svega, još uvijek vrlo jasno pamtim takozvani kukuruzni hljeb.
Ne znam da li si ikada čuo za to.
Dakle, umjesto žitarica, bilo je kukuruza od Amerikanaca.
Uopće nije bilo ukusno, nije nam se svidjelo.
U prvoj godini ili dvije, jednostavno si morao to podnijeti.
Nije bilo ni maslaca, to je sasvim jasno, bilo je margarina.
Nije bilo ni meda, bio je umjetni med.
Bili smo okruženi stambenim blokovima i ruševinama.
U Essenu smo, na primjer, kao djeca bacali kamenčiće.
Ne znam da li si upoznat s ovim pojmom.
Dakle, skupljajte cigle s ruševnih lokacija, radite na njima čekićem i tako dalje.
Ili, na primjer, sakupljanje otpada od metala da bih kupio mlijeko novcem koji sam zaradio. Naravno, to sam radio kao dječak.
Da pomognete podržati porodicu, ako hoćete.
Tako je bilo. Čak smo otišli toliko daleko da smo čekićem razbili oluke za kišnicu kako bismo došli do lijevanog
željeza, jer je lijevano željezo bilo posebno vrijedno.
Na početku rata dobili smo bonove za hranu – tako su se zvali.
A za sve u porodici – djeca mlađa od šest godina dobila su više, bebe su dobile malo više i još nešto
– ali da li je to bila dječja hrana, ne mogu reći.
Da, a odraslima je bilo stvarno spartansko. Nikad nije bilo dovoljno da te zasiti.
Krompir je bio dostupan samo ako ga je neko negdje prodavao.
Nikada nisi bio siguran gdje otići da dobiješ ono što ti je trebalo. Barem je tako bilo dok smo bili u Minhenu.
Bilo je jednako teško i na selu. Poljoprivrednici nisu htjeli ništa otkriti.
Dakle, imao si neke stvari za razmjenu koje su im se svidjele, pa su ti uzvratili nečim, ali sljedeći put nisi imao ništa.
Jer će u nekom trenutku sve zalihe nestati.
Pa, znam kako glad izgleda – i kako se osjeća...
To svakako mogu potvrditi.
Tada je moj otac morao osigurati da porodica preživi.
A zatim je špijunirao Amerikance i Britance na Istoku. To mu je osiguralo novac za njegovu porodicu.
To je očigledno iz njegovog dnevnika i koliko mu je to bilo teško.
Nije mogao putovati automobilom, morao je preći granicu i tako dalje, a onda je nekako
morao provesti noć na željezničkim stanicama.
Dakle, za njega to nije bilo tako lako.
Kasnije je imao ured u Minhenu, a također i u Berlinu.
Saveznici su stoga bili veoma impresionirani njegovim izvještajima – bio je veoma dobar pisac.
I silovanja su uvijek bila prijavljivana.
I također smo upoznali ljude s kojima smo živjeli.
Na primjer, u Esenu, u stambenom bloku gdje smo kasnije bili smješteni.
Moji roditelji su se potom preselili u Essen jer je moj otac preuzeo poslovni urednički odjel novina "Neue Ruhrzeitung" tamo.
Mi djeca smo to znali, znali smo to. I lica žena nikada više nisu bila sretna.
To je ostavilo trajan utisak. Jedna od naših tetki je bila deportovana na Sibir.
Desetine njemačkih mladih ljudi umrlo je u njenim rukama. Također je pisala pjesme o tome.
Svi su okrenuti prema zapadu, rekla je.
Oni su uvijek željeli gledati prema zapadu, gdje sunce zalazi, gdje je Njemačka.
Život s Rusima je bio nevjerovatno težak.
Ovaj poslijeratni period je bio, recimo, mi kao izbjeglice sa Istoka nismo bili naročito, recimo, dobrodošli
od strane lokalnog stanovništva. To se nije dogodilo.
Morali smo dijeliti svoje stvari s lokalnim stanovništvom.
Dijeljenje životnog prostora, dijeljenje odjeće, dijeljenje hrane i tako dalje i tako dalje.
Jedna od najgorih situacija bio je ovaj bunker, ovo sklonište od zračnih napada na Nockherbergu.
Svoodni podrum iskopan u planini, izgrađen za skladištenje pića, prvenstveno vina u prošlosti, a kasnije piva.
I oglasila se uzbuna i – sve je već bilo prilično blizu, znali ste to – a onda smo mi, moja baka i ja, bilo nas je samo dvoje,
ušli unutra, a tamo je, saznao sam kasnije, bilo 3.000 ljudi.
A kad je alarm prestao, ljudi su u panici potrčali prema izlazu.
I ima ih desetak ili više, ne znam tačno, ljudi koji su bili zgazeni – doslovno...
I to je bilo užasno, naravno! O tome smo saznali tek kasnije.
A zrak unutra je bio toliko loš da su neki ljudi prirodno pali, ne baš daleko od poda, pa su se ostali malo
povukli, a onda su i oni pali na pod i onda nisi samo prešao preko njih, nego si vjerovatno stao na njih.
Ne mogu zamisliti da bi moglo biti drugačije.
Da, ovo nisu ugodni događaji, kad si bio u tim godinama, ja sam imao samo jedanaest...
Mislim da je to bilo 1943. godine kada je zaista uzletjelo.
Zatim su bačene fosforne bombe, koje su eksplodirale pri udaru o tlo, oslobađajući sav fosfor, koji se odmah zapalio.
I onda je cijela ulica u kojoj smo živjeli gorjela, a plamenovi su se već visoko uzdizali.
I tako smo svi, moj stariji brat, moja mama i ja, morali stajati uz prozore i gasiti okvire prozora, jer da su
plamenovi došli do njih, zapalili bi se i stakla bi se razbila, i onda ne bi ostalo ništa.
I to nije naročito ugodno, jer niste mogli dobiti nijedan prozor.
To je otprilike sve što ti je trebalo. Ako nisi dobio ništa od nikoga ili nisi imao rođake koji su imali takve stvari,
onda si jednostavno morao živjeti s onim što si imao, bilo da si zimi imao prozorske stakla ili ne, nije bilo važno ...
Čak i nakon rata živjeli smo u stanu bez stakala za prozore jer ih nigdje nije bilo. I nije bilo stakala za prozore.
Pa mislim da su ih prodavali na crnom tržištu, ali u stvarnom životu nisi mogao doći
do nijednog diska koji je iko negdje kupio.
I da li ste tokom rata imali utisak da je rat uzimao djecu u obzir?
Nisam stekla taj dojam.
Jer kad smo još bili na selu, morali smo iskopati krompir i repe kako bismo mogli
nahraniti sve izbjeglice koje su dolazile sa istoka.
I onda su avioni počeli pucati na nas. Letjeli su tako nisko da si mogao vidjeti glave ljudi u kokpitu.
Nisu nas direktno ciljali, ali to kao dijete ne znaš. Samo misliš: on me želi upucati.
Trčao sam za život, pa sam mislio da neću uspjeti.
I jednom, tokom rata, morao sam ići kod zubara.
Do sljedećeg grada ne bih mogao pješačiti toliko daleko jer je bilo tako vruće.
Bilo je prilično vruće ljeti, i kao što sam ranije rekao, 30 stepeni nije bilo ništa neobično.
Morao sam izvaditi zub. A onda sam se ponovo vratio biciklom.
Imali smo još jedan bicikl, ali su nam ga kasnije ukrali.
A onda je još jedan sišao s avionom.
Kukuruza su bila prilično visoka, pa sam jednostavno ušao u polje, bacio se na kukuruz i jednostavno bacio bicikl.
I onda je opet pucao u mene.
I dogodilo se treći put, kad je tamo bilo mnogo ljudi jer je bila berba hmeljevih stupova, s kojih se skidaju
hmeljevi čunovi, što je potrebno za proizvodnju piva.
A onda su doletjeli avioni. I tako je bilo, ovo hmeljevo polje bilo je prilično blizu šume.
I što si bio dalje od šume, to si duže morao trčati.
Opet su pali, mislio sam da će se srušiti.
Zato što su se tada hmelj, a danas je sve potpuno drugačije, morao visiti na žicama.
A ti stubovi koji su držali žice na mjestu bili su prilično visoki.
I nakon što su avioni spustili toliko nisko da ste već mogli vidjeti glave članova posade unutra,
pomislili smo, za ime Boga, oni tamo neće pasti.
Pa smo trčali kao ludi, svako je pokušavao ući u šumu.
A onda su samo letjeli gore-dolje, naprijed-nazad.
Bili smo tako uplašeni, bilo je ludo!
Nikada više ne želim doživjeti ništa slično! Dakle, nadam se da se to više nikada neće ponoviti.
Danas imaju druga oružja i slično. Ali to je bila strašna stvar.
Kao mladi student teologije, također sam posjetio sirotište; morali smo posjetiti sirotište.
Bio sam s grupom studenata teologije.
I slušali smo sve i tako dalje, vratili se kući, a onda je prišao jedan mali dječak, možda osam
ili devet godina, zagrlio me i rekao mi "Tata".
I to mi je probilo srce kao nož! Ne možeš ni zamisliti.
I tada sam rekao da ću, kad se oženim, usvojiti dvoje djece. I to sam i učinio.
Samo da znaš, ta tuga koju osjećaš kad se igraš s djecom vani, na primjer u Alfeldu, ili čak
u Esenu, i oni nemaju očeve, nešto nedostaje!
Majke to ne mogu nadoknaditi; one su to činile prirodno, to je sasvim jasno, ali je vrlo važno.
I ova tuga me je dirnula vrlo, vrlo duboko, kao i zagrljaj nakon toga.
Parčeni zemljišta razbacanim ruševinama. Neugodan miris, na primjer.
Sjećam se kad smo napustili Kranz, prvo smo bili u Alfeldu, zar ne, a onda sam morao ići u Hanover na rendgenski pregled.
I tamo sam vidio razrušen grad. Bio je to šok za mene.
Ne možeš ni zamisliti. To su moja iskustva.
A invalidi na ulicama, da, svakako.
Ali to je bilo drugačije. Dakle, što se tiče invalida, branili smo se.
Zato je izgubio ruku, zato je izgubio nogu, zato je postao slikar ustima ili slikar nogama.
Poštovali smo te ljude.
Dakle, taj osjećaj da se čitavo društveno tkivo raspada.
Nakon Prvog svjetskog rata, imali smo i tih deset godina, Weimarsku republiku, kao što znate, kada su ljudi bili
iskorištavani i kada je započeo taj cjelokupni moralni pad.
Naravno, ovo je u određenom smislu postojalo i nakon Drugog svjetskog rata, ali, po mom mišljenju, ne tako snažno.
Ne bih mogla živjeti blizu aerodroma, to bi me stresiralo.
Ne samo buka, nego se vraćaju i uspomene.
I to su bile užasne uspomene. Nakon rata, nekoliko godina su se javljale svake noći.
Srećom, to je s vremenom donekle izblijedjelo.
Ali kad čujem mnogo motornih letjelica, što se ponekad događa u određenim trenucima, i kad one samo lete s
reklamama ili nečim sličnim, to mi se čini izuzetno sumnjivim.
Ne sviđa mi se to. Podsjeća me na ona vremena, a ona su bila sve samo ne ugodna.
I to je bilo upravo kad su pale prve fosforne zapaljive bombe, sletjele pravo na
skladište uglja. To je, naravno, bilo dvostruko loše.
A kuća s druge strane, pa ulica nije bila baš široka, i naravno plamen – fosfor – proširio se tamo i cijela kuća je izgorjela.
I tamo su ljudi umrli. To je to...
Da, i onda ih samo staviš u ćupsku podrum.
I htjeli smo nabaviti nešto da zagrije prostor, jer nije bilo baš – bila je jesen, ali je ionako već bilo prilično hladno.
I djeca su otišla tamo i željela su to, nije bilo daleko, i svako je imao kantu u rukama.
I onda smo stajali tamo i nismo znali šta da kažemo.
Nismo plakali, ali to je bio pravi šok!
A šta biste rekli mladima ili sadašnjim donositeljima odluka, na osnovu vašeg iskustva, da bi trebali uzeti u obzir prije nego
što počnu intenzivno oglašavati i ponovo se naoružavati za rat?
Jednostavno bih savjetovala svima da se, ako je ikako moguće, ne upuštaju u rat.
Ne možeš opisati nešto takvo. Mogu ti reći o tome, ali ne možeš znati kako je to, šta sve
moraš proći, ili hoćeš li uopće preživjeti.
Kad smo još bili u Minhenu, morali smo svake noći silaziti u podrum jer su bombe uvijek padale.
Dakle, kao dijete nikada nisi imao noć u kojoj si mogao spavati cijelu noć.
To je zaista tragično, ne možeš ni zamisliti.
I oni koji su na terenu, koji praktično nemaju priliku reći: "Ovo mi ne odgovara, odlazim."
To je nemoguće! Bit će upucani. To je bilo sasvim normalno...
Mogu reći samo još jednu stvar, budući da govorim o pucanju.
Nakon rata, odnosno na kraju rata, kada je već bilo 100% sigurno da je ovaj rat definitivno izgubljen i da više nije bilo ničega
za dobiti, okupili su sve starije osobe, odnosno one od 60 i više godina, koje je Hitler smatrao starima, te mlade
ljude od 14 i više godina za "Volkssturm" (narodna oluja).
I onda su ipak morali pokušati zaustaviti "neprijatelja" – u navodnicima.
Može se zamisliti kako se 14-godišnjak osjeća kada je naoružan puškom da brani svoju takozvanu domovinu.
I šezdesetogodišnjaci također nisu bili baš u najboljoj formi.
A onda, na kraju rata, kad su Amerikanci već ušli u našu zemlju, bilo je ovako: unaprijed su primijetili da
su neki dječaci, četrnaestogodišnjaci, željeli pobjeći.
Nisu više željeli nikome da se suprotstave, bili su uplašeni i željeli su ići kući.
Zahvatili su ih i objesili na najbliže drvo... Ne može biti brutalnije!
Razgovarao sam s dva oficira, visokorangiranih oficira.
Posjetio sam jednog od njih u njegovoj kasarni. Rekao sam im ovo:
Ne smijete puštati svoje regrute na strane misije!
Držite ih kod kuće! Recite im da ostanu kod kuće!
U svakom slučaju je to dobrovoljno. Oni su to razumjeli.
A kad vidiš sve traumatske povrede koje su zadobili ovi vojnici, a koji su sada ranjeni u Afganistanu i
drugdje, mogao bi reći: "Momci, samo sebe možete kriviti!"
Treba se zapitati, koji je motiv ovih dječaka? Postoje tri motiva.
Postoji urođeni mladalački idealizam.
Ali ovaj mladić je tada naveden na krivi put. Vjeruje da čini nešto dobro, ali to uopće nije dobro!
Rat u Afganistanu je također to pokazao.
A onda je tu mlada osoba kojoj ionako ništa nije važno i koja uopće nije zainteresovana ni za šta.
A onda postoje i oni koji to rade iz žeđi za avanturom.
Pa sjedi u svom oklopnom vozilu ili drži pušku u ruci i osjeća se moćno – gospodar života i smrti. I to je zavodljivost!
A onda postoji i drugi mladić koji sebi kaže: pa ako se sada pridružim britanskoj vojsci, onda se ne moram brinuti.
Imam stalni posao, primam platu i na kraju ću dobiti penziju. To je to.
Ne treba podcjenjivati: rat može biti smrtonosan u bilo kojem trenutku za one koji su uključeni!
Oni koji se dobrovoljno prijave u rat sigurno neće biti u pozadini trupa, nego će biti poslani
na prvu liniju. A to je uvijek opasno po život!
Nije zabavno, nema nikakve veze ni s filmovima ni s drugim stvarima koje možda negdje čitate za zabavu ili tako nešto.
Rat je vrlo surova i, kao što sam rekao, opasna stvar koja prijeti životu.
Ne mogu nikome preporučiti da tamo ide – i "braniti domovinu", kako se kaže – čovjek može pomisliti i pomalo sebično.
Jasno mi je da rat ima trajni utjecaj na generacije. Rat te nikada ne pušta.
Čak i ako si se već ustalio, imaš kuću i vrt koje su moji roditelji izgradili u Bonu.
Ne pušta te. Stalno se vraćaš tome, to je sasvim jasno.
A ako neko misli da postoje izvještaji o ovome, čuo sam neke od njih od ljudi.
Također imam arhiv kod kuće – traumatizacija njemačkih vojnika u Afganistanu. Ne mogu se nositi s tim.
Prvo, zbog njihovih povreda, ali i zato što tamo nema nikoga da ih oda počast što su riskirali
svoje živote. Za šta? Koja je svrha ove besmislice?
Pa tako je, i također je vrlo važno da mladi ljudi znaju: postoje snajperisti, obučeni.
Vojnici su upravo to, obični vojnici, i oni su također dio vojske.
Svi snajperisti, svi snajperisti, kad se vrate kući, ne mogu se pomiriti s činjenicom da su ubili ljude.
Jer noću u snovima im se lica vraćaju i ne mogu ih se riješiti.
Rezultat je ili alkohol ili psihotropni lijekovi ili samoubistvo. I to važi za cijeli rat.
Ali čak ni oni koji... – uključujući njemačke snajperiste, američke snajperiste – njemački snajperisti
koji su branili svoju domovinu i dobro je branili, nisu se mogli nositi s tim. To je jasno.
Oni neće moći završiti ni ostale stvari.
Kad vidiš saborca spaljenog u tenku i tako dalje, sve te strašne slike ostaju s mladima do kraja njihovih života.
Čuo sam to od tog jednog nastavnika, čiji je mozak, da tako kažem, bio razmazan po licu u Rusiji tokom ruske
kampanje, gdje je granata raznijela njegove saborce na komade. A onda je o tome ispričao školi.
Naravno, bilo je i onih koji su smatrali da je to prilično dobro. Dakle, oboje je moguće.
Ovisno o tome gdje ste bili raspoređeni na prvoj liniji, bilo da je to bilo uspješno ili ne.
Rat ima mnogo različitih lica.
Ali rat koji se obruši na narod ima samo jedno lice:
On uništava narod, njihovu historiju, njihovo samopouzdanje.
Da, sada postoje dronovi koje obični ljudi ne mogu procijeniti.
Sigurno ćeš ostati po strani.
Vi više ne trebate ništa posebno. Sva oprema koju ste ranije imali sada je zastarjela.
A sada ili atomske bombe ili dronovi također uništavaju čovječanstvo.
Dakle, svako ko se još uvijek želi uključiti u rat, ili svako ko je idealista i želi otići tamo iz tog razloga...
Pa, moram reći, za mene je to potpuno... – Ne mogu ni zamisliti nekoga ko bi uradio tako nešto! Nije film! Nije zabavno!
A onda možda most eksplodira ili nešto slično – u filmu.
Ali stvarnost je drugačija; svaki dan i svaki sat su pitanje života i smrti!
I to se ne smije podcijeniti! Ne možete nikome pomoći da bude sretan.
Ali bih dobro razmislio o tome... Uvijek možeš reći 'ne'.
Vaš vodič u zbunjujućim vremenima: Kla.TV.