Není radno podceňovat: Válka může být pro ty, kdo v ní jsou, vždy smrtelně nebezpečná!
A ti, kdo se do války přihlásí dobrovolně, rozhodně nebudou na samém konci vojska, ale budou posláni do první linie.
To je jasné. V mých očích je jasné, že válka měla trvalé následky pro celé generace.
Válka tě nikdy nepustí. Dokonce i když jste usazení a máte dům a zahradu, což moji rodiče v Bonnu postavili. Nikdy vás nepustí.
Všichni odstřelovači, všichni odstřelovači, když se teď vrátí domů, nedokážou se vyrovnat s tím, že zabili lidi.
Protože v noci se jim ve snech objevují tváře a nemohou se jich zbavit.
Výsledkem je buď alkohol, psychotropní látky, nebo sebevražda.
A to platí pro celou válku. Válka má velmi různé tváře.
Válka, která se na lidi valí, má však jen jednu tvář.
Ničí lidi, jejich historii, jejich sebevědomí.
Takže každý, kdo se chce ještě nějakým způsobem zabývat válkou, nebo kdo je idealista, a proto tam chce jít...?
Musím říct, že pro mě je to naprosto... - Nedokážu si ani představit, že bych něco
takového dělal! To není film! To není žádná zábava!
A možná je ve filmu vyhozen do povětří most nebo něco podobného. Ale skutečnost je jiná.
A každý den a každá hodina je o vašem vlastním životě. A to byste neměli podceňovat.
Nemůžete někomu pomoci, aby byl šťastný.
Ale dvakrát bych si to rozmyslel...! Vždycky můžeš říct ne.
Co znamená válka? Kolik lidí v Německu to skutečně ví?
Virtuální válku můžeme vidět ve filmech nebo ve zprávách.
Rozdíl je v tom, že nejste v centru dění, ale v roli diváka.
V Německu nebyla válka už více než tři generace.
Země NATO se nyní masivně vyzbrojují.
Prázdná státní kasa se nezdá být problémem pro vynaložené miliardy.
Podle předsedy svazu záložníků potřebuje Bundeswehr v případě války denně nahradit
přibližně 1 000 padlých nebo těžce zraněných vojáků.
Za tři roky je to přibližně 1,1 milionu.
Protože - zatím - má být mnoho věcí dobrovolných, Bundeswehr inzeruje ve školách, na
autobusových zastávkách a během dětských programů.
Jako by to byla dobře placená dobrodružná dovolená.
Ale jde o válku! Je to o zabíjení a zabíjení! Je to o ničení!
Tato svědectví jsou připomínkou toho, co v Německu zažili lidé, kteří nebyli svědky, ale oběťmi.
Ne takzvaní hrdinové na jakékoli frontě, ale děti, které si dodnes nesou psychické rány.
Narodila jsem se v roce 1932, na konci války mi bylo třináct let.
A kde jste žil, když vypukla válka?
Když v Mnichově vypukla válka, byl v centru, ne úplně, ale téměř v centru města.
Takže jsem "rodilý mořeplavec", tedy narozený na pobřeží - v Kranzu ve Východním Prusku.
Je to země, která nesmírně trpí.
A kolik mi bylo? Když jsme utekli z Kranzu, byly mi asi čtyři (tři čtvrtě), narodil jsem se v únoru 1940.
Maminka pak v září utekla nebo odjela vlakem z Kranzu, protože se to prý celé rozpadalo.
Koneckonců jsme už v dálce slyšeli dunění děl a viděli hořící noční Königsberg - ne my děti, ale dospělí.
Bombardéry nad ním přeletěly a všechno srovnaly se zemí.
Žili jsme přímo na pobřeží - jako v ráji, jako v ráji!
Byli jsme takříkajíc vytrženi z tohoto ráje.
Maminka vzala za ruku tři děti. Měli jsme služebnou.
Jen s kufry, tedy s tím, co jsme měli u sebe, jsme pak jeli vlakem do Rakouska, kde žila její sestra.
To začalo v roce 1943 a pak v roce 1944 došlo k velkému bombardování, takže jsme museli opustit Mnichov.
Matky s dětmi do 14 let musely všechny odejít.
A pokud na to nebyli připraveni, děti byly jednoduše poslány někam samy.
Nevím kde, ale pro nás to nebylo důležité, protože jsme z Mnichova odjeli dobrovolně.
Bylo však velmi obtížné najít místo k přespání.
Normálně se nikdo, kdo žil na venkově, tedy mimo město, nechtěl stěhovat z velkoměsta, nechtěli obyvatele města.
Bylo nám řečeno, že se nehodí pro práci v zemědělství, kterou vykonávají.
Ne stejnými slovy, ale věděli jste, kam jít.
Jaké vzpomínky na válku, kromě hřmění děl, kromě toho, že Königsberg - my jsme ho jako děti skoro
neviděli, protože jsme šli večer spát, že tam byly nepokoje, to nám říkali. Slyšeli jsme hřmění děl.
Ale pak se objevilo něco, co mě provází takříkajíc celý život.
Tento neklid způsobený útěkem prostě nezmizel, někde zůstal.
Takže nikdy nedorazíte. Vždycky někde zůstaneš...
Takže domov, domov byl pro mě a pro mé dva sourozence velmi důležitý.
O domově jsme pak mluvili ještě několik let.
Vzpomínám si, že kdyby byla válka, byl bych jako mladý muž připraven jít do akce proti
Rusům, osvobodit svou vlast, takříkajíc jako kluk.
Vzpomínám si na maďarské povstání v roce 1956, kdy přišlo o život asi 80 000 Maďarů.
Tehdy mi bylo 16 let a byl bych připraven jít do Maďarska bojovat proti Sovětům.
Takže to je pocit, který v té době prostě byl.
Pak přišlo něco dalšího, co mě opravdu překvapilo.
Viděl jsem film o "Wolfskinderovi". Nevím, jestli jste ho viděli.
A když jsem viděla tento film, rozplakala jsem se tak, že mi to bylo úplně cizí. Nikdy předtím jsem to nezažila.
Byl to pláč muže, ale ve skutečnosti jsem brečel tak moc, že mi tekly slzy.
"Co je to s tebou?" byla moje žena úplně v šoku.
"Viděl jsem tu film o vlčích dětech."
A pak jsem si uvědomil, že něco ve mně bylo zničeno.
Toto utrpení, tyto obavy se v tuto chvíli dostaly na povrch i prostřednictvím tohoto filmu.
To byl dokumentární film - o těchto dětech.
Tyto děti vystupovaly a vyprávěly o sobě, o svém životě a o tom, jak se jim dařilo.
Poznal jsem lidi, kteří byli v samotném Kranzu, když ho Rusové obsadili, a to, co tam zažili, bylo strašné.
Chlapci - možná desetiletí, osmiletí nebo o něco starší - sundávali těla z plotů.
To znamená, že lidé vylezli ze sklepů, neměli co jíst a pak umrzli a drželi se plotů.
A tito lidé je pak jako mladé odvedli na hřbitov, aby je pohřbili.
Vím také například o znásilnění.
Měl jsem... Měli jsme sestru Červeného kříže... - ale to všechno se stalo až po válce, tedy zkušenosti lidí.
Je však třeba říci, že zde byla také touha po spravedlnosti, že ruský Nachalnik neboli
starosta byl k německým dětem docela přátelský.
Nemohl toho moc dělat. Lidé umírali hlady, umírali jednoduše proto, že neměli co jíst, umrzli.
Co se stalo v Kranzu, vám mohu říci jen z toho, co jsem slyšel později.
A tak byly tisíce a tisíce obyvatel zabity, znásilněny.
Vím například o jednom příběhu - pokud vás to zajímá, nevím?
Těžce těhotnou ženu jednoduše vytáhli z jejího pokoje a strhli ji ze schodů.
Nebo chlapec ve věku asi 16/15 let, na jehož břiše ruský voják předváděl svůj tanec, dokud mu nevylezla střeva.
Ale já osobně jsem to nezažil, ale vím to od lidí, kteří to zažili a kteří mi to řekli.
Ke konci války jsme byli na venkově.
A taková skromná, poněkud nevhodně navržená přístavba - dvanáct metrů čtverečních pro čtyři osoby, tedy tři děti a maminku.
A to bylo... Farma byla obrácená k silnici, sjížděla ze svahu a my jsme byli nahoře.
A tento pokoj, kde jsme bydleli, byl zastavěn.
Zpět z farmy směrem k sadu.
A také tam byla úzká silnice, ale nebyla asfaltová nebo tak něco. Jen tak...
A byli jsme prakticky úplně izolovaní.
Takže nikdo nechodil na procházky - nanejvýš možná přes den, neměli na to čas - pokud někdo nemusel do práce.
A na konci války přijel celý prapor Waffen SS.
Nevím, jestli vám to něco říká. Byla to speciální jednotka, která měla také speciální úkoly.
Musím říct, že vlastně nebyly moc propagované, nedozvěděli jste se, co dělají. Ale obávali se jich.
A lidé byli roztroušeni po celé vesnici, měli nějaké ubytování, nevím kde. Já jsem tam nešel.
Ale bydleli jsme mimo statek, což byl jen - ten starý dům, který tam stál, to byla jen přístavba.
A my jsme museli jít celou cestu kolem sadu a pak na dvůr na záchod.
Byl to jen velmi jednoduchý, dalo by se říct přístavek.
Pak tam byli vojáci a jeden z nich mě najednou chytil za zápěstí, protože jsem potřeboval
na záchod, a chtěl mě zatáhnout do stodoly.
A nějak jsem měl pocit, že s tebou nechystá nic dobrého.
A vražedně jsem zařvala, což se mi obvykle nestává.
A pak, díky Bohu, přišla jedna z farmářových dcer a šla přímo za ním - byla to silná dívka - a řekla:
"Pusťte to dítě! Ale hned! Jinak všechny svolám a pak to s tebou špatně dopadne!"
A on byl asi tak překvapený, já nevím, každopádně mě opravdu pustil, ona mě chytla a vedla mě k mámě.
A ano, právě mi unikla pointa.
A to se mi později stalo znovu, když mě někdo také chránil.
Byli jsme opět v Mnichově.
A vždycky to byla jedna z těch věcí, že tam nebyla elektřina.
Takže když jste vešli do vchodu domu, když byla zima, k večeru, nic jste neviděli.
Takže jsi se tu vyznal jen proto, že jsi tam už nějakou dobu žil.
A já jsem prostě chtěl jít do domu a ten nikdy nebyl zamčený, protože to nešlo, nikdo neměl klíč od přízemí...
Stálo u vchodu do domu, kam jsem chtěl vejít.
A pak se mě do toho snažil zatáhnout.
Znovu jsem strašně křičela a pak naštěstí vyšel ze sousedního domu známý mladík, byl o něco starší než já.
I on ho poznal a okamžitě ke mně přistoupil, vytrhl mi ruku a řekl:
"A jestli tu holku ještě jednou napadneš, je to moje holka, tak z tebe vymlátím duši!"
A pak bez hlesu zmizel. Díky Bohu!
Tak se otec vrátil, já jsem ho viděl jako první - úplně vyhublého.
Pravděpodobně, nevím přesně, nikdy o tom nic neřekl, utekl z Rýnských luk, takže k
tomu musel mít příležitost. Byl úplně vyhublý.
A o tom, co zažil, a o éře národního socialismu toho vlastně moc neřekl.
Ti, kteří se vrátili z války, byli buď zranění, nebo měli trauma, v podstatě skoro všichni,
pokud neměli nějakou speciální práci, což teď nevím.
Maminčin kamarád z dětství, který nás kdysi navštívil a který byl vězněn ve Francii, nám také vyprávěl, že
vězni, kteří tam byli, myslím, že to bylo někde u Středozemního moře, tam byl zajatecký tábor.
A pak dostávali každý den místo jídla okurkovou polévku a asi polovina tábora pak měla úplavici .
A pak kousek po kousku umírali, což je logické, protože to nikdo nevydrží.
Byl to také způsob, jak lidi vyřídit.
Moc toho o sobě neřekl, ale zemřel rok poté, co nás navštívil. Nevím, na co zemřel.
Ale jak jsem řekl, všichni byli nemocní, všichni.
Protože s "výživou" v uvozovkách nepřežijete.
Pak pravděpodobně snědl i to, co už nemohl strávit, když byl doma se svou ženou. Takže i když toho moc nedostal.
A nevím, jak to bylo, jestli brali v potaz, že byli dlouho v zajetí, že třeba dostávali víc poukázek na jídlo nebo....
Nevím, takže jsem o tom nic nevěděl a nic jsem neslyšel.
Všichni však měli být normálně vyšetřeni v nemocnicích. Bylo to provedeno?
Myslím, že neměli materiál, lidi ani vybavení - všechno to byla nouzovka.
To je příběh. Moje nejstarší sestra - přišel k nám muž, zaklepal na dveře a zeptal se:
"Nemáte chleba?" "Nemám," odpověděla sestra.
A pak máma řekla: "Ne, nemáme chleba." - Chleba jsme potřebovali sami.
A pak moje nejstarší sestra vykřikla a řekla: "Mami, nemůžeš toho člověka jen tak nechat jít."
A pak máma ustoupila a dala mu bochník chleba. Taková byla tehdy doba.
A moje maminka to zvládla nejlépe, jak mohla.
A také jsme se museli přesvědčit, jak jsme jídlo dostali.
Moji rodiče pak dostali od města Alfeld pozemek se zahradou a museli ho sami obdělávat.
Pak jsme s maminkou chodili strniště na pole .
A také jsme kradli řepu a samozřejmě jsme museli dávat pozor, aby nás polní hlídači, kteří byli ozbrojeni, nechytili.
Samozřejmě by nás nezastřelili, to je jasné, ale vyhnali by nás.
ukrást řepu a použít ji k výrobě sirupu.
Můj otec si do deníku zapsal, že jsme všichni podvyživení.
Byli jsme tak podvyživení, že jsme dostali střevní choroby - škrkavky a tak dále.
A pak jsem já sám, protože jsem dostal tuberkulózu, tuberkulózu podklíčkových uzlin, musel jsem
odjet do Kleinwalsertalu v Rakousku, abych se zotavil.
Tak to bylo. Pak si především velmi dobře pamatuji takzvaný kukuřičný chléb.
Nevím, jestli jste o něm někdy slyšeli.
Místo obilí se tak v zemi objevila kukuřice od Američanů.
Vůbec nám nechutnalo, nechutnalo nám.
První rok nebo dva jste se s tím museli smířit.
Ani máslo tam nebylo, to je jasné, byl tam margarín.
Nebyl tam ani med, byl tam umělý med.
Byli jsme obklopeni paneláky a ruinami.
Například v Essenu jsme si jako děti také hráli s kameny.
Nevím, jestli tento termín znáte.
Tak jsme z trosek vybrali cihly, zatloukli je a tak dále.
Nebo třeba sbírat kovový šrot a za vydělané peníze si koupit mléko. To jsem samozřejmě dělal jako kluk.
Abyste pomohli uživit rodinu, chcete-li.
Tak to bylo. Dokonce jsme šli tak daleko, že jsme kladivem rozbili okapové roury, abychom se
dostali k litině, protože ta byla obzvlášť cenná.
Na začátku války jsme dostali potravinové lístky - tak se jim říkalo.
A pro všechny členy rodiny - takže děti do šesti let dostávaly víc, miminka dostávala trochu víc a také něco
jiného - ale jestli to byla dětská výživa, to nemůžu říct.
Ano, a dospělí, to bylo opravdu spartánské. Nikdy se nenaplnila.
Brambory byly k dostání pouze tehdy, když je někdo někde prodával.
Nikdy jste si nebyli jisti, kam máte jít, abyste něco získali. Takže dokud jsme byli v Mnichově.
Na venkově to bylo stejně obtížné. Zemědělci nechtěli nic prozradit.
Takže jste měli nějaké věci na výměnu, které se jim líbily, pak vám něco dali, ale příště už jste nic neměli.
V určitém okamžiku totiž všechny zásoby zastarají.
Takže už vím, jak vypadá hlad - a jaký je to pocit...
To mohu potvrdit.
Můj otec se musel postarat o to, aby rodina zůstala naživu.
Poté špehoval pro Američany a Brity na Východě. To mu zajistilo peníze pro rodinu.
Z jeho deníku je patrné, jak těžké to pro něj bylo.
Nemohl cestovat autem, musel překračovat hranice a tak dále, a pak nějak přespávat na nádražích.
Takže to pro něj nebylo tak snadné.
Později měl kancelář v Mnichově a také v Berlíně.
Spojenci si tedy velmi oblíbili jeho hlášení - uměl velmi dobře psát - o jeho hlášeních.
A znásilnění byla vždy nahlášena.
A také jsme poznali lidi, se kterými jsme žili.
Například v Essenu v paneláku, kde jsme byli později ubytováni.
Rodiče se pak přestěhovali do Essenu, protože otec převzal obchodní redakci tamních novin "Neue Ruhrzeitung".
My děti jsme to věděly, věděly jsme to. A tváře žen už nikdy nebyly šťastné.
To v nás zanechalo trvalý dojem. Jedna naše teta byla deportována na Sibiř.
V jejím náručí zemřely desítky mladých Němců. Psala o nich také básně.
Všechny jsou obrácené na západ, řekla.
Vždycky se chtěli dívat na západ, tam, kde zapadá slunce, kde je Německo.
Život s Rusy byl neuvěřitelně těžký.
Toto poválečné období bylo, říkám, my jako uprchlíci z východu jsme nebyli, říkám, místním
obyvatelstvem nijak zvlášť vítáni. To neexistovalo.
O věci jsme se museli dělit s místními.
Sdílení obytného prostoru, sdílení oblečení, sdílení jídla a tak dále a tak dále.
Jednou z nejhorších situací byl tento bunkr, protiletecký kryt v Nockherbergu.
Sklepní klenba v horách, postavená pro nápoje, zpočátku hlavně víno a později pivo.
A byl tam poplach a - celá ta věc už byla docela blízko, to jste věděli - a pak jsme prostě šli dovnitř, moje
babička a já, byli jsme tam jenom dva, a pak tam bylo, jak jsem se potom dozvěděl, 3000 lidí.
Když se spustil alarm, lidé zpanikařili a utíkali k východu.
A bylo tam asi deset nebo i víc, nevím přesně, ušlapaných lidí - doslova...
A to bylo samozřejmě hrozné! Dozvěděli jsme se o tom až později.
A byl tam tak špatný vzduch, že někteří z nich přepadli, samozřejmě ne úplně daleko na podlahu, takže
ostatní šli kousek dál a pak přepadli na podlahu a pak ji nepřelezli, ale asi na lidi.
Nedokážu si představit, jaké to bylo jinak.
Ano, to se mi tehdy, když mi bylo teprve jedenáct, moc hezky nestalo...
Myslím, že to bylo v roce 1943, kdy se to opravdu rozjelo.
Pak byly svrženy fosforové bomby, které při dopadu na zem vybuchly a všechen fosfor vytekl a okamžitě shořel.
A pak začala hořet celá ulice, kde jsme bydleli, a plameny už šlehaly vzhůru.
A pak jsme všichni, já, můj starší bratr a maminka, museli jít k oknům a uhasit okenní rámy, protože kdyby
plameny vyšlehly, všechny okenní rámy by shořely a skla by se roztříštila a nezbylo by nic.
A to už není nijak zvlášť příjemné, protože jste nedostali žádná okna.
To bylo nejvíc, co člověk potřeboval, pokud něco nedostal od někoho darem nebo neměl příbuzné, kteří něco takového
měli, tak ano, prostě musel žít tak, jak to bylo, jestli měl v zimě okenní tabulky nebo ne, to bylo jedno....
Po válce jsme dokonce bydleli v bytě bez oken, protože jste nic nedostali. A nebyly tam žádné okenní tabulky.
Takže si myslím, že je prodávali na černém trhu, ale ve skutečnosti jste nikde nemohli sehnat disk, který někdo koupil.
A měl jste během války dojem, že válka brala ohled na děti?
Takový dojem jsem neměla.
Protože když jsme ještě byli na venkově, museli jsme vynášet brambory a tuřín, když přicházeli
všichni uprchlíci z východu, aby se mohli nakrmit.
A tehdy na nás letadla střílela. Sestoupila tak hluboko, že bylo vidět hlavy mužů v kokpitu.
Nemířili přímo na nás, ale to jako dítě nepoznáte. Jen si myslíš, že mě chce zastřelit.
Běžel jsem jako o život, takže jsem si myslel, že to nezvládnu.
A jednou, to bylo ještě za války, jsem musel jít k zubaři.
Do dalšího města bych pěšky nedošel, protože bylo takové horko.
V létě bylo docela horko, a jak už jsem řekl, 30 stupňů nebylo nic zvláštního.
Musel jsem si nechat vytrhnout zub. A pak jsem se zase vrátil na kole.
Měli jsme ještě kolo, ale později nám ho ukradli.
A pak přiletělo letadlem další.
Klasy kukuřice byly dost vysoké, tak jsem prostě vlezl na pole, vrhl se na klasy a kolo prostě odhodil.
A pak na mě znovu vystřelil.
A když se to stalo potřetí, byla tam spousta lidí, protože to byla sklizeň z chmelnic, kde se snášejí
chmelové šištice, tedy to, co potřebujete k vaření piva.
A tehdy přiletěla letadla. A tak to bylo, ta chmelnice byla docela blízko lesa.
Čím dál jste byli od lesa, tím déle jste museli jít.
Znovu se také propadly, takže jsem si myslel, že se chystají na pád.
Protože tehdy se používal chmel, ale dnes je všechno úplně jinak, musely se zavěsit na dráty.
A tyto sloupy, na kterých byly dráty, byly poměrně vysoké.
A když už byla letadla tak hluboko dole a už tam byly vidět hlavy členů posádky, říkali jsme si, proboha, přece tam nespadnou.
Běželi jsme jako šílenci, každý se snažil dostat do lesa.
A pak už jen stříleli nahoru a dolů, sem a tam.
Byli jsme tak vyděšení, že to bylo šílené!
Něco takového už nikdy nechci zažít! Takže teď už se to snad nikdy nebude opakovat.
Dnes mají i jiné zbraně a další věci. Ale to bylo špatné.
Jako mladý student teologie jsem byl také v sirotčinci, také jsme museli navštívit sirotčinec.
Byl jsem součástí skupiny studentů teologie.
A tak jsme si všechno poslechli a tak dále, šli jsme zase domů a přišel mladý kluk, asi osmiletý nebo
devítiletý, objal mě kolem ramen a řekl mi "tati".
A to mi projelo srdcem - jako nůž! To si ani neumíte představit.
Tehdy jsem řekl, že až se ožením, adoptuji dvě děti. A to jsem také udělala.
Tak víte, tenhle smutek, když si hrajete s dětmi venku, třeba v Alfeldu nebo v Essenu, a ony nemají otce, něco jim chybí!
Matky si to nemohou vynahradit, samozřejmě že ano, to je zcela jasné, ale to je velmi důležité.
A tento zármutek se mě velmi, velmi hluboce dotkl, včetně tohoto objetí.
Zničené vlastnosti. Například odporný zápach.
Vzpomínám si, že když jsme přijeli z Kranzu, byli jsme nejprve v Alfeldu, to je pravda, a já jsem
musel jet do Hannoveru na rentgenové vyšetření.
A pak jsem uviděl zničené město. To byl pro mě šok.
To si ani nedokážete představit. To jsou mé zkušenosti.
A mrzáci na ulicích, ano, jistě.
Ale to bylo něco jiného. Pokud jde o mrzáky, bránili jsme se.
Proto přišel o ruku, proto přišel o nohu, proto se stal malířem ústy nebo malířem nohama.
Respektovali jsme lidi.
Takže ten pocit, že se celá sociální struktura rozpadá.
Po první světové válce jsme také zažili těch deset let, Výmarskou republiku, jak víte, jak byli lidé
zničeni, a celý ten morální úpadek, který nastal.
To samozřejmě v jistém smyslu existovalo i po druhé světové válce, ale podle mého názoru ne tak silně.
Nemohla bych bydlet blízko letiště, bylo by to pro mě zatěžující.
Nejde jen o hluk, ale i o vzpomínky.
A to byly hrozné vzpomínky. Takže po válce už to bylo několik let, kdy to bylo přítomné každou noc.
To se pak časem díkybohu poněkud rozptýlilo.
Ale když slyším hodně motorových letadel, což se někdy v určitou dobu stává, a pokud zrovna létají s
reklamou nebo něčím podobným, je mi to krajně podezřelé.
To se mi nelíbí. Připomíná mi to ty časy, a ty byly všechno, jen ne příjemné.
A právě tehdy dopadly první fosforové zápalné bomby, které spadly přímo do skladu uhlí. To bylo samozřejmě dvakrát horší.
A dům na druhé straně, ulice nebyla tak široká, a samozřejmě plameny - fosfor, který se tam dostal, a pak celý dům shořel.
A tehdy lidé umírali. To bylo všechno...
Ano, a pak je prostě uložili do sklepa na uhlí.
A chtěli jsme si pořídit něco na zahřátí, protože nebylo nutně - byl podzim, ale přesto už byla pěkná zima.
A děti tam šly a chtěly to, nebylo to daleko, a každé mělo v ruce kbelík.
A pak jsme tam stáli a nevěděli, co říct.
Neplakali jsme, ale byl to pro nás šok!
A co byste vzkázal mladým lidem nebo současným rozhodujícím činitelům z vašich zkušeností, aby
zvážili, než začnou znovu inzerovat a zbrojit pro válku?
Jen bych všem doporučil, aby se pokud možno nezapojovali do války.
Něco takového se nedá popsat. Můžu vám o tom vyprávět, ale nevíte, jaké pocity a co
všechno musíte zažít, jestli to vůbec přežijete.
Když jsme byli ještě v Mnichově, museli jsme každou noc chodit dolů do sklepa, protože pořád padaly bomby.
Takže jste jako dítě nikdy nespali celou noc.
Je to skutečné drama, to si nedovedete představit.
A ti, kteří jsou pak v terénu a nemají prakticky žádnou možnost říct: Tohle se mi nelíbí, odcházím.
To není možné! Budou zastřeleni. To bylo docela normální...
Můžu říct už jen jednu věc, protože mluvím o střelbě.
Po válce, na jejím konci, když už bylo stoprocentně jisté, že válka je definitivně prohraná a že už se nedá nic získat,
shromáždili všechny staré lidi, tedy ty nad 60 let, což pro Hitlera byli staří lidé, a mladé lidi nad 14 let na "Volkssturm".
A pak se ještě museli pokusit zastavit "nepřítele" - v uvozovkách.
Dovedete si představit, jak se cítí čtrnáctiletý kluk, když je vybaven puškou, aby bránil takzvanou vlast.
A ani šedesátníci nebyli zrovna na vrcholu sil.
A pak na konci války, když Američané vpochodovali do naší čtvrti, si všimli, že někteří čtrnáctiletí chlapci chtějí utéct.
Už se nechtěli nikomu postavit, báli se a chtěli jít domů.
Chytili je a pověsili na nejbližší strom... Brutálnější už to být nemůže!
Mluvil jsem se dvěma důstojníky, vysokými důstojníky.
Jednoho z nich jsem navštívil v jeho kasárnách. Řekl jsem jim to:
"Nesmíte propouštět své rekruty na zahraniční mise!
Nechte si je doma! Řekněte jim, ať zůstanou doma!"
I tak je to dobrovolné. To pochopili.
A když vidíte všechna ta traumatická zranění, která dostávají tito vojáci, kteří byli nyní zraněni při nasazení v Afghánistánu
a jinde, pak můžete říci: Chlapi, je to vaše vlastní vina!
Musíte se zeptat, jaký je motiv těchto chlapců? Existují tři motivy.
Je v něm vrozený mladistvý idealismus.
Ale tento mladý člověk je pak oklamán. Myslí si, že dělá něco dobrého, ale není to nic dobrého!
To ukázala i válka v Afghánistánu.
Pak jsou tu mladí lidé, kterým je stejně všechno jedno, vůbec je to nezajímá.
A pak je tu někdo, kdo to dělá z touhy po dobrodružství.
Sedí tedy v brnění nebo má v ruce zbraň a cítí se mocný - pánem nad smrtí a životem. To je také svůdné!
A pak je tu další mladý člověk, který si řekne: No, když teď půjdu do armády, tak se nemusím bát.
Mám stálé zaměstnání, dostávám plat a jednou budu mít i důchod. To je vše.
Člověk by to neměl podceňovat: Válka může být pro ty, kdo v ní jsou, vždy smrtelně nebezpečná!
A ti, kdo se do války přihlásí dobrovolně, rozhodně nebudou na samém konci vojska, ale budou
posláni do první linie. A tam jde vždy o život!
Není to legrace, nemá to nic společného s žádnými filmy nebo jinými věcmi, které si
můžete někde přečíst pro zábavu nebo tak něco.
Válka je velmi těžká a, jak jsem řekl, životu nebezpečná věc.
Nemohu nikomu doporučit, aby tam jel - a "bránit vlast", jak se říká - můžete také myslet trochu sobecky.
V mých očích je jasné, že válka přetrvává po generace. Válka tě nikdy neopustí.
I když jste zavedený a máte dům a zahradu, takovou si postavili moji rodiče v Bonnu.
Nikdy vás nepustí. Je jasné, že se k němu stále vracíte.
A jestli si někdo myslí, že o tom existují nějaké zprávy, tak já jsem jich také pár slyšel od lidí.
Doma mám také archiv - traumatizace vojáků Bundeswehru v Afghánistánu. Nemohou se s tím vyrovnat.
Především svými zraněními, ale pak také proto, že není nikdo, kdo by jim vzdal čest za to,
že položili život. Za co? Co je to za nesmysl?
Pak je to pravda, a to je pro mladé lidi také velmi důležité vědět: Jsou tu odstřelovači, vycvičení odstřelovači.
Jsou to vojáci, normální vojáci, jsou také součástí armády.
Všichni odstřelovači, všichni odstřelovači, až se teď vrátí domů, se nebudou moci vyrovnat s tím, že zabíjeli lidi.
Protože v noci se jim ve snech objevují tváře a nemohou se jich zbavit.
Výsledkem je buď alkohol, psychotropní látky, nebo sebevražda. A to platí pro celou válku.
Ale ani ti, kteří... - dokonce i němečtí odstřelovači, američtí odstřelovači - němečtí odstřelovači, kteří bránili vlast a
bránili ji dobře, se s tím nedokázali vyrovnat. To je jasné.
Nezvládnou ani ostatní věci.
Když vidíte soudruha, který uhořel v tanku, a tak dále, všechny tyto hrozné obrazy, mladí
lidé se jich nikdy nezbaví, ne do konce života.
Slyšel jsem to od učitele, od jednoho učitele, že ano, kterému takříkajíc vystříkl mozek do obličeje v Rusku,
na ruské misi, kde granát roztrhal jeho kamaráda na kusy. A on mi o tom ve škole vyprávěl.
Samozřejmě se našli i tací, kteří si mysleli, že je to docela dobré. Takže obojí je možné.
V jaké vzdálenosti od fronty jste stáli, zda byla úspěšná, nebo ne, záleží na situaci.
Válka má velmi různé tváře.
Válka, která se na lidi valí, má však jen jednu tvář:
Ničí lidi, jejich historii, jejich sebevědomí.
Ano, nyní existují drony, které normální člověk nemůže posoudit.
Určitě se dostanete na vedlejší kolej.
Už nepotřebujete nic speciálního. Veškeré vybavení, které tu bylo dříve, je zastaralé.
A nyní lidstvo ničí také jaderné bomby nebo drony.
Takže pokud se stále chcete nějakým způsobem zabývat válkou, nebo pokud jste idealista a chcete tam jít...
Musím říct, že pro mě je to naprosto... - Nedokážu si ani představit, že bych něco
takového dělal! To není film! To není žádná zábava!
A možná je ve filmu vyhozen do povětří most nebo tak něco.
Ale skutečnost je jiná, každý den a každá hodina je o vašem vlastním životě!
A to byste neměli podceňovat! Nikomu nepomůžete, aby byl šťastný.
Ale dvakrát bych si to rozmyslel... Vždycky můžete říct "ne".
Váš průvodce v nepřehledné době: TV.