Nem szabad alábecsülni: A háború mindig halálos lehet azok számára, akik benne vannak!
És azok, akik önként jelentkeznek a háborúba, biztosan nem a csapatok leghátsó
részében lesznek, hanem a frontvonalba kerülnek.
Ez világos. Az én szememben egyértelmű, hogy a háborúnak generációkon átívelő hatása van.
A háború soha nem enged el. Még akkor sem, ha már megalapozott vagy, és van házad és kerted, amit
a szüleim építettek Bonnban. Soha nem enged el.
Minden mesterlövész, minden mesterlövész, amikor hazatér, nem tud megbirkózni azzal a ténnyel, hogy embereket ölt.
Mert éjszaka álmukban az arcok jönnek, és nem tudnak megszabadulni tőlük.
Az eredmény vagy alkohol, vagy pszichotróp gyógyszerek, vagy öngyilkosság.
És ez az egész háborúra vonatkozik. A háborúnak nagyon különböző arcai vannak.
De a háborúnak, amely egy népre lesújt, csak egy arca van.
Tönkreteszi az embereket, a történelmüket, az önbizalmukat.
Tehát aki még mindig foglalkozni akar a háborúval bármilyen módon, vagy aki idealista, és ezért oda akar menni...?
Szóval azt kell mondanom, hogy számomra ez teljesen... - El sem tudom képzelni, hogy
ilyesmit csináljak! Ez nem film! Ez nem vicces!
És talán egy hidat is felrobbantanak vagy ilyesmi - a filmben. De a valóság más.
És minden nap és minden óra a saját életedről szól. És ezt nem szabad alábecsülni.
Nem tudsz segíteni valakinek abban, hogy boldog legyen.
De én kétszer is meggondolnám...! Bármikor mondhatsz nemet.
Mit jelent a háború? Hányan tudják ezt valójában Németországban?
A virtuális háborút filmekben vagy a hírekben láthatjuk.
A különbség: te nem vagy benne a sűrűjében, hanem néző vagy.
Németországban több mint három generáció óta nem volt háború.
A NATO-országok most tömegesen felfegyverkeznek.
Az üres államkassza nem tűnik problémának az elköltött milliárdok miatt.
A tartalékosok szövetségének elnöke szerint ugyanis a Bundeswehrnek háború esetén naponta mintegy 1000
elesett vagy súlyosan sebesült katona pótlására van szüksége.
Ez három év alatt körülbelül 1,1 millióra rúg.
Mivel - egyelőre - sok mindent önkéntesnek kell tekinteni, a Bundeswehr az iskolákban, a
buszmegállókban és a gyermekműsorokban hirdet.
Mintha ez egy jól fizetett kalandos nyaralás lenne.
De ez a háborúról szól! A gyilkolásról és a gyilkosságról szól! A pusztításról szól!
Ezek a szemtanúk beszámolói emlékeztetnek arra, hogy mit éltek át Németországban azok,
akik nem szemlélők, hanem áldozatok voltak.
Nem úgynevezett hősök bármely fronton, hanem gyerekek, akik még ma is viselik a lelki sebeket.
1932-ben születtem, a háború végén tizenhárom éves voltam.
És hol éltek, amikor kitört a háború?
Amikor Münchenben kitört a háború, nagyon központi helyen, nem egészen, de majdnem a városközpontban.
Tehát én "tengeren született" vagyok, vagyis a tengerparton születtem - Kranzban, Kelet-Poroszországban.
Ez az az ország, amely mérhetetlenül szenvedett.
És hány éves voltam? Amikor elmenekültünk Kranzból, körülbelül négy (háromnegyed) éves lehettem, 1940 februárjában születtem.
Anyukám aztán szeptemberben elmenekült, vagy vonattal elment Kranzból, mert azt mondta, hogy az egész szétesőben van.
Hiszen már hallottuk a távolban az ágyúk dübörgését, és láthattuk az égő Königsberget
éjszaka - nem mi, gyerekek, hanem a felnőttek.
A bombázók átrepültek fölötte, és mindent a földdel tettek egyenlővé.
Közvetlenül a tengerparton éltünk - mint egy paradicsom, mint egy paradicsom!
Úgyszólván kiszakítottak minket ebből a paradicsomból.
Anyukám három gyereket fogott kézen. Volt egy cselédlányunk.
Csak a bőröndjeinkkel, vagyis azzal, ami a testünkön volt, hogy aztán vonatra szálljunk Ausztriába, ahol a nővére élt.
Ez 1943-ban kezdődött, majd 1944-ben rengeteg bombázás volt, ezért el kellett hagynunk Münchent.
A 14 év alatti gyermekeket nevelő anyáknak mind el kellett menniük.
Ha pedig nem voltak erre felkészülve, akkor a gyerekeket elküldték valahová egyedül.
Nem tudom, hová, de nekünk nem volt fontos, mert önként hagytuk el Münchent.
De nagyon nehéz volt szállást találni.
Általában senki, aki vidéken, azaz a városon kívül élt, nem akart elköltözni a nagyvárosból, nem akartak városlakókat.
Azt mondták nekünk, hogy nem alkalmasak a mezőgazdasági munkára, amit végeztek.
Nem ugyanazokkal a szavakkal, de tudtad, hogy hova mész.
Milyen emlékeink vannak a háborúról, az ágyúdörgésen kívül, azon kívül, hogy Königsberg - mi gyerekként alig láttuk,
mert este lefeküdtünk aludni, hogy ott nyugtalanság volt, ezt mondták nekünk. Hallottuk az ágyúk dörgését.
De aztán előjött valami, ami úgyszólván egész életemben velem volt.
A szökés okozta nyugtalanság nem egyszerűen eltűnt, hanem valahol megmaradt.
Tehát sosem érkezik meg igazán. Mindig maradsz valahol...
Tehát az otthon, az otthon nagyon fontos volt számomra, és a két testvérem számára is.
Ezután még évekig beszélgettünk az otthonról.
Emlékszem, hogy ha háború lett volna, én már fiatalemberként készen álltam volna arra, hogy harcba szálljak az oroszok
ellen, hogy felszabadítsam a hazámat, úgymond, mint egy kisfiú.
Nagyon jól emlékszem - önök valószínűleg emlékeznek az 1956-os magyar felkelésre, amikor mintegy 80 000 magyar vesztette életét.
Akkor 16 éves voltam, és kész lettem volna elmenni Magyarországra, hogy harcoljak a szovjetek ellen.
Tehát ez az érzés egyszerűen ott volt akkoriban.
Aztán jött még valami, ami nagyon meglepett.
Láttam egy filmet a "Wolfskinder"-ről. Nem tudom, láttad-e már.
És amikor láttam ezt a filmet, olyan mértékben kezdtem el sírni, ami teljesen idegen volt
tőlem. Soha nem tapasztaltam ilyet korábban.
Ez egy síró ember volt, de valójában én sírtam olyan erősen, hogy a könnyeim csak úgy folytak.
A feleségem teljesen megdöbbent: "Mi bajod van?"
"Láttam itt egy filmet a farkasgyerekekről."
Aztán rájöttem, hogy valami elpusztult bennem.
Ez a szenvedés, ezek a félelmek is felszínre kerültek ebben a pillanatban, úgymond, a film által.
Ez egy dokumentumfilm volt - ezekről a gyerekekről.
Ezek a gyerekek megjelentek és beszéltek magukról, az életükről és arról, hogy milyenek voltak.
Megismertem olyan embereket, akik Kranzban voltak, amikor az oroszok elfoglalták
Kranzt, és amit ott tapasztaltak, az szörnyű volt.
A fiúk - talán tíz-nyolc évesek vagy kicsit idősebbek - leszedték a holttesteket a kerítésről.
Ez azt jelenti, hogy az emberek kijöttek a pincékből, aztán nem volt mit enniük, majd a kerítésekbe kapaszkodva megfagytak.
És ezek az emberek aztán elvitték őket a temetőbe, mint fiatalokat, hogy eltemessék őket.
Én például a nemi erőszakról is tudok.
Nekem... Volt egy vöröskeresztes ápolónőnk... - de mindez a háború után történt, vagyis az emberek tapasztalatai.
De ott volt az igazság iránti vágy is, meg kell mondani, hogy az orosz Nachalnik vagy polgármester
elég barátságos volt a német gyerekekkel szemben.
Nem sokat tehetett. Az emberek éheztek, meghaltak, egész egyszerűen azért, mert nem volt mit enniük, megfagytak.
Csak abból tudom elmondani, hogy mi történt Kranzban, amit utána hallottam.
Így a lakosok ezreit és ezreit ölték meg, erőszakolták meg.
Tudok például egy történetet - ha érdekel, nem tudom?
Egy súlyosan terhes nőt orosz katonák egyszerűen kirángattak a szobájából és levonszoltak a lépcsőn.
Vagy egy 16/15 év körüli fiú, akinek a hasán egy orosz katona addig táncolt, amíg ki nem jöttek a belei.
De én személyesen még nem tapasztaltam ilyet, de tudom olyan emberektől, akiknek igen, akik elmondták nekem.
A háború vége felé vidéken voltunk.
És egy nagyon szegényes, meglehetősen rosszul megtervezett bővítés - tizenkét négyzetméter
négy embernek, azaz három gyereknek és anyának.
És ez volt... A tanya az út felé nézett, lejtőre ment, és mi ott voltunk fent.
És ezt a szobát, ahol laktunk, beépítették.
Hátrafelé ki a tanyáról a gyümölcsös felé.
És volt egy keskeny út is, de az nem volt aszfaltozott vagy ilyesmi. Csak úgy...
És gyakorlatilag teljesen el voltunk szigetelve.
Tehát senki nem ment el sétálni - legfeljebb talán napközben, nem volt rá idejük -, ha valaki, akinek nem kellett dolgoznia.
És a háború végén megérkezett egy egész zászlóalj a Waffen SS-ből.
Nem tudom, hogy ez mond-e valamit. Ez egy különleges erő volt, amelynek különleges feladatai is voltak.
Meg kell mondanom, hogy valójában nem voltak túlságosan népszerűsítve, nem derült
ki, hogy mit csinálnak. De féltek tőlük.
És az emberek szétszóródtak a faluban, volt valamilyen szállásuk, nem tudom, hol. Nem mentem oda.
De mi a farmon kívül éltünk, ami csak - ez a régi ház, ami ott állt, csak egy bővítmény volt.
És végig kellett mennünk a gyümölcsösön kívül, majd az udvaron át a mosdóba.
Csak egy nagyon egyszerű, mondhatni melléképület volt.
És akkor ott voltak a katonák, és az egyikük hirtelen megragadott a csuklómnál fogva, mert ki
kellett mennem a vécére, és be akart húzni az istállóba.
És valahogy az volt az érzésem, hogy semmi jóra nem készül veled.
És gyilkos módon sikítottam, ami általában nem szokott így kijönni belőlem.
És akkor, hála Istennek, jött a gazda egyik lánya, egyenesen odament hozzá - erős lány volt - és azt mondta:
"Engedd el a gyereket! De azonnal! Különben mindenkit összehívok, és akkor rosszul jársz!"
És valószínűleg annyira meglepődött, nem tudom, mindenesetre tényleg elengedett, megragadott, és elvezetett anyukámhoz.
És igen, nem értettem a lényeget.
És ez később is megtörtént velem, amikor valaki szintén megvédett.
Ismét Münchenben voltunk.
És ez mindig egy olyan dolog volt, hogy mindig nem volt áram.
Ha tehát télen, estefelé bementél egy ház bejáratához, nem láttál semmit.
Tehát csak azért ismerte magát, mert már egy ideje ott élt.
És én csak be akartam menni a házba, és soha nem volt bezárva semmi, mert nem lehetett,
senkinek sem volt kulcsa a földszintről...
És ott állt a ház bejáratánál, ahová be akartam menni.
Aztán megpróbált belerángatni.
Ismét szörnyen sikoltoztam, és akkor szerencsére a szomszéd házból kijött egy ismerős
fiatalember, aki egy kicsit idősebb volt nálam.
Ő is ismerte őt, és azonnal odajött hozzám, elkapta a kezét, és azt mondta:
"És ha még egyszer megtámadod azt a lányt, aki a barátnőm, akkor a szart is kiverem belőled!"
Aztán hangtalanul eltűnt. Hála az égnek!
Tehát apám visszajött, én voltam az első, aki meglátta - teljesen lefogyva.
Valószínűleg, nem tudom pontosan, soha nem beszélt róla, megszökött a Rajna menti rétekről, tehát
biztos volt rá lehetősége. Teljesen le volt soványodva.
És valójában nem sokat beszélt arról, amit átélt, és a nemzetiszocialista korszakról.
Akik visszajöttek a háborúból, vagy megsebesültek, vagy trauma érte őket, alapvetően szinte mindannyian, hacsak nem
volt valamilyen különleges munkájuk, amiről most nem tudok.
Anyám egyik gyerekkori barátja, aki egyszer meglátogatott minket, aki Franciaországban volt fogságban, ő is elmondta,
hogy a foglyok, akik ott voltak, azt hiszem, valahol a Földközi-tenger közelében volt egy fogolytábor.
Aztán minden nap uborkalevest kaptak étel helyett, és a tábor fele vérhasban szenvedett.
És aztán apránként meghaltak, logikusan, mert senki sem bírja elviselni.
Ez volt a módja annak is, hogy végezzünk az emberekkel.
Nem sokat mondott magáról, de egy évvel később meghalt, miután meglátogatott minket. Nem tudom, miben halt meg.
De mint mondtam, mindannyian betegek voltak, mindannyian.
Mert a "táplálkozással", idézőjelben, nem fogod túlélni.
Aztán valószínűleg azt is megette, amit már nem tudott megenni, amikor már otthon volt a
feleségével. Szóval még ha nem is kapott sokat.
És nem tudom, hogy milyen volt, hogy figyelembe vették-e azt a tényt, hogy hosszú ideig voltak
fogságban, hogy talán több étkezési utalványt kaptak, vagy...
Nem tudom, tehát nem tudtam erről semmit, és nem is hallottam semmit.
De normális esetben mindegyiket meg kellett volna vizsgálni a kórházakban. Ez megtörtént?
Nem hiszem, hogy megvolt az anyag, az emberek vagy a felszerelés - az egész vészhelyzet volt.
Van egy történet. A legidősebb nővérem - egy férfi jött hozzánk, bekopogott az ajtón és megkérdezte: "Nincs kenyeretek?".
És akkor anyám azt mondta: "Nem, nincs kenyerünk." - Nekünk kellett a kenyér.
És akkor a legidősebb nővérem felsikoltott, és azt mondta: "Anya, nem hagyhatod csak úgy elmenni azt az embert."
Aztán anyám megenyhült, és adott a férfinak egy kenyeret. Akkoriban ez volt az idő.
És anyukám olyan jól csinálta, ahogy csak tudta.
És azt is meg kellett néznünk, hogyan jutottunk az ételhez.
A szüleim ekkor kaptak egy darab kertes földet Alfeld városától, amit maguknak kellett megművelniük.
Aztán anyánkkal együtt mentünk a földekre szedni .
Répát is loptunk, és persze ügyelni kellett arra, hogy a mezőőrök, akik fegyveresek voltak, ne kapjanak el minket.
Persze nem lőttek volna ránk, ez teljesen világos, de elkergettek volna minket.
céklát lopni és szirupot készíteni belőle.
Apám azt írta a naplójába, hogy mindannyian alultápláltak voltunk.
Annyira alultápláltak voltunk, hogy bélbetegségeket kaptunk - gilisztákat és így tovább és így tovább.
Aztán én magam is, mivel TBC-t kaptam, hiláris mirigy-tBC-t , Kleinwalsertalba, Ausztriába kellett mennem gyógyulni.
Így volt ez. Aztán mindenekelőtt az úgynevezett kukoricakenyérre emlékszem nagyon tisztán.
Nem tudom, hallottál-e már róla.
Tehát gabona helyett kukorica volt az amerikaiaktól.
Egyáltalán nem ízlett, nem szerettük.
Az első egy-két évben meg kellett barátkoznod vele.
Vaj sem volt, ez teljesen világos, margarin volt.
Méz sem volt, csak műméz.
Lakótelepek és romok vettek körül minket.
Essenben például mi is játszottunk gyerekként kövekkel.
Nem tudom, ismered-e ezt a kifejezést.
Tehát téglákat szedünk ki a törmelékből, kalapáljuk őket, és így tovább.
Vagy például fémhulladékot gyűjtöttem, majd a megkeresett pénzből tejet vettem. Ezt persze még gyerekkoromban csináltam.
Hogy segítsen a család élelmezésében, ha úgy tetszik.
Így volt ez. Még odáig is elmentünk, hogy az ereszcsatornák lefolyócsöveit kalapáccsal szétvertük, hogy az
öntöttvashoz jussunk, mert az öntöttvas különösen értékes volt.
A háború elején kaptunk élelmiszer-utalványokat - így hívták őket.
És a családban mindenki számára - tehát a hat év alatti gyerekek többet kaptak, a csecsemők egy kicsit többet és valami
mást is - de hogy ez bébiétel volt-e, azt nem tudom megmondani.
Igen, és a felnőttek, nagyon spártai volt. Soha nem volt laktató.
Krumpli csak akkor volt kapható, ha valaki valahol krumplit árult.
Soha nem voltál biztos benne, hogy hová kell menned, hogy valamit megszerezz. Szóval amíg Münchenben voltunk.
Ugyanilyen nehéz volt vidéken is. A gazdák nem akartak semmit sem adni.
Tehát volt néhány dolog, amit elcserélhettél, ami tetszett nekik, aztán adtak neked valamit,
de a következő alkalommal már nem volt semmid.
Mert egy bizonyos ponton minden készlet elavul.
Tehát már tudom, hogy milyen az éhség - és milyen érzés ...
Ezt természetesen meg tudom erősíteni.
Így apámnak gondoskodnia kellett arról, hogy életben tartsa a családot.
Aztán az amerikaiaknak és a briteknek kémkedett keleten. Ez adta neki a pénzt a családnak.
Ez világosan kiderül a naplójából, és abból, hogy milyen nehéz volt számára.
Autóval nem tudott utazni, át kellett kelnie a határon, és így tovább, és aztán valahogy a vasútállomásokon kellett éjszakáznia.
Tehát nem volt olyan könnyű dolga.
Később Münchenben és Berlinben is volt irodája.
A szövetségesek tehát nagyon szerették a jelentéseit - nagyon jól tudott írni - a jelentéseiről.
És a nemi erőszakokat mindig jelentették.
És megismertük azokat is, akikkel együtt éltünk.
Például Essenben, abban a tömbházban, ahol később elszállásoltak minket.
A szüleim ezután Essenbe költöztek, mert apám átvette az ottani Neue Ruhrzeitung gazdasági szerkesztőségét.
Mi gyerekek tudtuk ezt, tudtuk ezt. És a nők arca soha többé nem volt boldog.
Ez maradandó nyomot hagyott bennem. Egy nagynéninket Szibériába deportálták.
Tucatnyi fiatal német halt meg a karjaiban. Verseket is írt róluk.
Mindegyik nyugat felé néz - mondta.
Mindig nyugatra akartak nézni, oda, ahol a nap lenyugszik, ahol Németország van.
Az élet az oroszokkal hihetetlenül nehéz volt.
Ez a háború utáni időszak, azt mondom, minket, mint keleti menekülteket, a helyi lakosság nem fogadott
különösebben, azt mondom, szívesen. Az nem létezett.
Meg kellett osztoznunk a helyiekkel.
Közös életteret, közös ruhákat, közös ételt és így tovább és így tovább.
Az egyik legrosszabb helyzet ez a bunker volt, ez a légvédelmi óvóhely Nockherbergben.
A hegyben lévő pincekamra, amely italok, kezdetben főleg bor, később sör számára épült.
És volt egy riasztás, és - az egész dolog már eléggé közel volt, tudtad, hogy - és akkor csak bementünk, a nagymamám és én, csak
ketten voltunk, és akkor ott volt, utólag tudtam meg, 3000 ember.
És amikor a riasztó megszólalt, az emberek pánikba estek és a kijárat felé rohantak.
És volt vagy tíz vagy még több, nem tudom pontosan, eltaposott ember - szó szerint...
És persze ez szörnyű volt! Csak utólag hallottunk róla.
És olyan rossz volt odabent a levegő, hogy néhányan leestek, persze nem egészen messze a padlóra, így a többiek
egy kicsit elsétáltak, aztán a padlóra estek, és akkor nem másztak át rajta, hanem valószínűleg az emberekre.
El sem tudom képzelni, milyen lehetett másképp.
Igen, ez nem szép dolog, ami akkoriban történt, amikor még csak tizenegy éves voltam...
Azt hiszem, ez 1943-ban volt, amikor igazán beindult.
Aztán foszforbombákat dobtak le, amelyek a földbe csapódva felrobbantak, és az összes foszfor kifolyt, és azonnal elégett.
És akkor az egész utca, ahol laktunk, lángokban állt, és a lángok már felcsaptak.
És akkor mindenkinek, a bátyámnak, nekem és anyának, az ablakokhoz kellett mennünk, és eloltottuk az ablakkereteket, mert
ha a lángok felcsaptak volna, akkor az összes ablakkeretünk megégett volna, az üvegek
széttörtek volna, és akkor nem maradt volna semmi.
És ez már nem különösebben kellemes, mert nem kaptál ablakokat.
Ez volt a legtöbb, amire szükséged volt, ha nem kaptál semmit ajándékba valakitől, vagy nem volt olyan rokonod, akinek
volt ilyesmi, akkor igen, úgy kellett élned, ahogy volt, hogy télen volt-e ablaküveged vagy sem, nem számított...
A háború után még ablak nélküli lakásban is laktunk, mert nem kaptál semmit. És nem voltak ablaküvegek.
Szóval szerintem a feketepiacon árulták őket, de a való életben sehol sem lehetett olyan lemezt kapni, amit valaki megvett.
És a háború alatt az volt a benyomása, hogy a háborúban figyelembe vették a gyerekeket?
Nekem nem ez volt a benyomásom.
Mert amikor még az országban voltunk, nekünk kellett kivinni a krumplit és a répát, amikor a
menekültek jöttek keletről, hogy etetni lehessen őket.
És ekkor lőttek ránk a repülők. Olyan mélyre mentek, hogy a pilótafülkében látni lehetett a férfiak fejét.
Nem közvetlenül ránk céloztak, de ezt gyerekként nem tudhatod. Csak azt hiszed, hogy le akar lőni.
Az életemért futottam, ezért azt hittem, hogy nem fogom megcsinálni.
És egyszer, még a háború alatt, fogorvoshoz kellett mennem.
Nem tudtam volna elgyalogolni a következő városba, mert olyan meleg volt.
Elég meleg volt a nyár, és ahogy már mondtam, a 30 fok nem volt semmi különös.
Ki kellett húzni egy fogamat. Aztán újra visszabicikliztem.
Még volt egy biciklink, de később ellopták tőlünk.
Aztán egy másik repülővel jött le.
A kukoricatövek elég magasak voltak, ezért egyszerűen bementem a mezőre, rávetettem magam a
kukoricatövekre, és egyszerűen eldobtam a kerékpárt.
Aztán megint rám lőtt.
És harmadszorra is megtörtént, rengeteg ember volt, mert akkor volt a komlórudak szürete, ahonnan a
komlótobozok jönnek le, tehát az, ami a sörfőzéshez kell.
És ekkor jöttek a repülőgépek. És így volt ez, ez a komlóskert elég közel volt az erdőhöz.
És minél távolabb voltál az erdőtől, annál tovább kellett gyalogolnod.
Ők is újra lementek, úgyhogy azt hittem, hogy összeomlanak.
Mivel akkoriban komlót használtak, de ma már minden teljesen más, ezért drótokkal kellett felakasztani őket.
És ezek az oszlopok, amelyek ezeket a vezetékeket tartották, elég magasak voltak.
És miután a gépek már olyan mélyen voltak, és már látni lehetett a legénység tagjainak fejét odabent, azt
gondoltuk, az isten szerelmére, nem fognak lezuhanni.
Futottunk, mint az őrültek, mindenki igyekezett bejutni az erdőbe.
Aztán csak lőttek fel és le, oda-vissza.
Annyira féltünk, hogy az őrület volt!
Soha többé nem akarok ilyesmit átélni! Szóval, azt hiszem, most már remélhetőleg soha többé nem fog megtörténni.
Ma már más fegyverekkel és egyéb dolgokkal is rendelkeznek. De ez egy rossz dolog volt.
Tehát fiatal teológushallgatóként én is egy árvaházban voltam, nekünk is meg kellett látogatnunk egy árvaházat.
Egy teológushallgatókból álló csoport tagja voltam.
És mindent meghallgattunk, meg ilyesmi, hazamentünk megint, és megérkezett egy fiatal srác, talán nyolc-kilenc
éves lehetett, átkarolt, és azt mondta nekem: "Apa".
És ez úgy hatolt a szívembe, mint egy kés! El sem tudod képzelni.
Akkoriban azt mondtam, hogy ha megházasodom, örökbe fogadok két gyermeket. És így is tettem.
Szóval tudod, ez a szomorúság, amikor gyerekekkel játszol, például kint Alfeldben vagy
Essenben, és nincsenek apák, valami hiányzik!
Az anyák ezt nem tudják kompenzálni, persze, hogy kompenzálták, ez teljesen világos, de ez nagyon fontos.
És ez a gyász nagyon, nagyon mélyen megérintett, beleértve ezt az ölelést is.
A romos ingatlanok. A bűzös szag például.
Emlékszem, amikor Kranzból jöttünk, először Alfeldben voltunk, így van, és nekem
Hannoverbe kellett mennem egy röntgenvizsgálatra.
És akkor láttam egy elpusztult várost. Ez sokkolt engem.
Ezt el sem tudod képzelni. Ezek az én tapasztalataim.
És a nyomorékok az utcán, igen, persze.
De ez más volt. Ami a nyomorékokat illeti, mi megvédtük magunkat.
Ezért vesztette el a karját, ezért vesztette el a lábát, ezért lett szájfestő, vagy lábfestő.
Tiszteltük az embereket.
Tehát ez az érzés, hogy az egész társadalmi szövet szétesőben van.
Az első világháború után ott volt az a tíz év, a weimari köztársaság, mint tudják, ahogy az embereket
kizsigerelték, és az egész erkölcsi hanyatlás, amely beindult.
Természetesen ez bizonyos értelemben a második világháború után is létezett, de véleményem szerint nem ilyen erősen.
Nem tudnék a repülőtér közelében élni, az stresszelne.
Nemcsak a zaj, hanem az emlékek is.
És ezek szörnyű emlékek voltak. Tehát a háború után már volt néhány év, amikor ez minden este jelen volt.
Ez aztán az idő múlásával hála az égnek valamelyest eloszlott.
De amikor sok motoros repülőgépet hallok, ami néha előfordul bizonyos időszakokban, és ha csak reklámot
vagy valamit repülnek, akkor rendkívül gyanakvó vagyok.
Ez nem tetszik. Azokra az időkre emlékeztet, és azok minden voltak, csak nem szépek.
És ekkor hullottak le az első foszforos gyújtóbombák, amelyek egyenesen egy szénraktárba
zuhantak. Ez persze kétszer olyan rossz volt.
És a ház a másik oldalon, az utca nem volt olyan széles, és természetesen a lángok - a
foszfor, ami átcsapott oda, és az egész ház leégett.
És ekkor haltak meg emberek. Ennyi volt...
Igen, és aztán csak betették őket a szénpincébe.
És akartunk valamit, amivel fűthetünk, mert nem feltétlenül - ősz volt, de ennek ellenére már elég hideg volt.
És a gyerekek odamentek, és azt akarták, nem volt messze, és mindegyiküknek volt egy-egy vödör a kezében.
Aztán ott álltunk, és nem tudtuk, mit mondjunk.
Nem sírtunk, de ez egy igazi sokk volt!
És mit mondanál a fiataloknak vagy a jelenlegi döntéshozóknak a tapasztalataid alapján, amit figyelembe kellene venniük,
mielőtt újra reklámozni és fegyverkezni kezdenének a háborúra?
Mindenkinek azt tanácsolnám, hogy lehetőleg ne keveredjen háborúba.
Ilyesmit nem lehet leírni. Elmondhatom neked, de nem tudod, milyen érzéseket kell átélned,
mit kell átélned, túl fogod-e élni egyáltalán.
Amikor még Münchenben voltunk, minden este le kellett mennünk a pincébe, mert mindig jöttek a bombák.
Tehát soha nem volt olyan éjszaka, amikor gyerekként át tudtad volna aludni az éjszakát.
Ez egy igazi dráma, el sem tudod képzelni.
És azok, akik aztán kint vannak a terepen, akiknek gyakorlatilag nincs lehetőségük azt mondani, hogy ez nem tetszik, elmegyek.
Ez lehetetlen! Le fogják lőni őket. Ez teljesen normális volt...
Már csak egy dolgot tudok mondani, mert a lövöldözésről beszélek.
A háború után, a háború végén, amikor már száz százalékig biztos volt, hogy a háborút végleg elvesztették, és hogy már nincs mit
nyerni, összegyűjtötték az összes öregeket, vagyis a 60 év felettieket, akik Hitler számára az öregek
voltak, és a 14 év feletti fiatalokat a "Volkssturm"-ra.
Aztán meg kellett próbálniuk megállítani az "ellenséget" - idézőjelben.
El lehet képzelni, hogyan érzi magát egy 14 éves gyerek, amikor puskával felszerelve védi az úgynevezett hazát.
És a 60 évesek sem voltak éppen a csúcson.
Aztán a háború végén, amikor az amerikaiak bevonultak a környékünkre, észrevették,
hogy néhány 14 éves fiú el akar menekülni.
Már nem akartak senkivel sem szembeszállni, féltek és haza akartak menni.
Elkapták őket, és felakasztották a legközelebbi fára... Ennél brutálisabb nem is lehetne!
Beszéltem két tisztel, magas rangú tisztekkel.
Egyiküket meglátogattam a barakkjában. Ezt mondtam nekik:
"Nem szabad elengedni az újoncokat külföldi missziókba!
Tartsd őket otthon! Mondd meg nekik, hogy maradjanak otthon!"
Ez egyébként is önkéntes. Ezt megértették.
És amikor látjátok ezeket a traumás sérüléseket, amiket ezek a katonák kapnak, akik most megsérültek ebben
az afganisztáni bevetésben és máshol, akkor azt mondhatjátok, srácok, ez a saját hibátok!
Meg kell kérdezni, mi az indítéka ezeknek a fiúknak? Három indíték van.
A fiatalos idealizmus veleszületett.
De ezt a fiatalembert aztán becsapják. Azt hiszi, hogy valami jót tesz, pedig semmi jót nem tesz!
Az afganisztáni háború ezt is megmutatta.
Aztán ott vannak a fiatalok, akiket amúgy sem érdekel semmi, őket egyáltalán nem érdekli.
Aztán ott van az, aki kalandvágyból csinálja.
Tehát páncélban ül, vagy fegyver van a kezében, és hatalmasnak érzi magát - a halál és az élet ura. Ez is egy csábítás!
És ott van a másik fiatal, aki azt mondja magának, hogy ha most belépek a hadseregbe, akkor nem kell aggódnom.
Állandó munkahelyem van, kapom a fizetésemet, és valamikor a nyugdíjam is meglesz. Ennyi.
Nem szabad alábecsülni: A háború mindig halálos lehet azok számára, akik benne vannak!
És azok, akik önként jelentkeznek a háborúba, biztosan nem a csapatok leghátsó részében lesznek, hanem a
frontvonalba kerülnek. És ott mindig életveszélyes!
Nem szórakoztató, semmi köze semmilyen filmhez vagy egyéb dologhoz, amit esetleg
szórakozásból olvashatsz valahol vagy ilyesmi.
A háború nagyon kemény és, mint mondtam, életveszélyes dolog.
Nem ajánlom senkinek, hogy menjen oda - és "védje a hazát", ahogy a mondás tartja -, lehet egy kicsit önzően is gondolkodni.
Az én szememben világos, hogy a háború nemzedékeken át tart. A háború soha nem hagy el téged.
Még akkor is, ha már megalapozott vagy, és van házad és kerted, ezt építették a szüleim Bonnban.
Soha nem enged el. Mindig visszatérsz hozzá, ez teljesen világos.
És ha valaki most úgy gondolja, hogy vannak erről beszámolók, én is hallottam néhányat az emberektől.
Nekem is van otthon egy archívumom - a Bundeswehr katonáinak traumatizációja Afganisztánban. Nem tudnak megbirkózni vele.
Először is a sérüléseik miatt, de azért is, mert senki sem tiszteli meg őket azért, hogy életüket
adták. Miért tiszteljük meg őket? Mi ez az ostobaság?
Akkor ez igaz, és ezt a fiataloknak is nagyon fontos tudni: Vannak mesterlövészek, képzett mesterlövészek.
Ők katonák, normális katonák, ők is egy hadsereg részei.
Minden mesterlövész, minden mesterlövész, amikor most hazatér, nem lesz képes megbirkózni azzal a ténnyel, hogy embereket ölt.
Mert éjszaka álmukban az arcok jönnek, és nem tudnak megszabadulni tőlük.
Az eredmény vagy alkohol, vagy pszichotróp gyógyszerek, vagy öngyilkosság. És ez az egész háborúra vonatkozik.
De még azok is, akik... - még a német mesterlövészek, az amerikai mesterlövészek - a német mesterlövészek, akik a hazát
védték, és jól védték, nem tudtak megbirkózni vele. Ez világos.
A többi dologgal sem tudnak megbirkózni.
Amikor látod, hogy egy bajtársad halálra égett egy tankban, és így tovább, ezeket a szörnyű képeket a
fiatalok soha nem engedik el, egész életükben nem.
Ezt a tanártól hallottam, attól az egy tanártól, ugye, akinek az agya úgymond szétfröccsent az arcában, Oroszországban,
egy orosz misszióban, ahol egy gránát szétrobbantotta a bajtársát. És ő mesélt erről nekem az iskolában.
Persze voltak olyanok is, akik szerint ez egészen jó volt. Szóval mindkettő lehetséges.
Hogy milyen előretolt távolságban álltál, hogy sikeres volt-e vagy sem, az a helyzettől függ.
A háborúnak nagyon különböző arcai vannak.
De a háborúnak, amely egy népre lesújt, csak egy arca van:
Tönkreteszi az embereket, a történelmüket, az önbizalmukat.
Igen, most már vannak olyan drónok, amelyeket egy normális ember képtelen megítélni.
Biztosan az út szélére fogsz kerülni.
Már nincs szükséged semmi különlegesre. Az összes korábbi berendezés elavult.
És most vagy atombombák, vagy drónok is pusztítják az emberiséget.
Tehát ha még mindig szeretnél valamilyen módon foglalkozni a háborúval, vagy ha idealista vagy és oda akarsz menni...
Szóval azt kell mondanom, hogy számomra ez teljesen... - El sem tudom képzelni, hogy
ilyesmit csináljak! Ez nem film! Ez nem vicces!
És talán egy hidat is felrobbantanak vagy ilyesmi - a filmben.
De a valóság más, minden nap és minden óra a saját életedről szól!
És ezt nem szabad alábecsülni! Senkinek sem tudsz segíteni abban, hogy boldog legyen.
De én kétszer is meggondolnám... Bármikor mondhatsz nemet.
Útmutató a zűrzavaros időkben: Kla.TV.