Не треба потцењивати: рат може бити смртоносан у било ком тренутку за све који су у њему укључени!
Они који добровољно крену у рат сигурно неће бити позади трупа, већ ће бити послати на прву линију.
То је јасно. Јасно ми је да рат утиче на генерације.
Рат те никада не напушта. Чак и ако си се успоставио, имаш кућу и башту коју су моји
родитељи изградили у Бону. То те никада не напушта.
Сви снајперисти, сви снајперисти, када се врате кући, не могу да се помире са чињеницом да су убили људе.
Јер ноћу, у сновима, лица се враћају и они их не могу отерати.
Резултат је или алкохол или психотропни лекови или самоубиство.
И то важи за цео рат. Рат има много различитих лица.
Али рат који се прошири над нацијом има само једно лице.
Он уништава људе, њихову историју, њихову самопоузданост.
Па ко још жели да се укључи у рат, или је неки идеалиста и жели да оде тамо из тог разлога...?
Па, морам да кажем, за мене је то потпуно... – не могу ни да замислим некога да уради тако нешто! Ово није филм! Није забавно!
И можда неки мост буде миниран или тако нешто – у филму. Али у стварности је другачије.
И сваки дан и сваки сат ради се о вашем животу. И то не треба потцењивати.
Не можете никоме помоћи да буде срећан.
Али бих два пута размислио о томе...! Увек можеш рећи не.
Шта рат значи? Колико људи у Немачкој то заиста зна?
Виртуелни рат постоји у филмовима или у вестима.
Разлика је у томе што нисте у средини, већ сте посматрач.
У Немачкој није било рата више од три генерације.
Сада се земље НАТО-а масовно реоружавају.
Чини се да празни државни ковчези нису проблем за милијарде које се троше.
Напротив, према недавној изјави председника Удружења резервиста, у случају рата, немачке оружане снаге би имале потребу
за заменом око 1.000 палих или тешко рањених војника дневно.
То износи око 1,1 милион за три године.
Пошто је – за сада – већина тога наводно добровољна, Бундесвер оглашава у школама, на
аутобуским станицама и током дечјих програма.
Као да је то био добро плаћен авантуристички одмор.
Али то је о рату! То је о убијању и убијању! То је о разарању!
Ови искази очевидаца подсећају нас на оно што су људи у Немачкој доживели, људи који нису били
посматрачи, већ они који су били директно погођени.
Не такозвани хероји на некој фронтској линији, већ деца која и данас носе емоционалне ожиљке.
Рођена сам 1932. године, а на крају рата ми је било тринаест година.
И где сте живели када је избила рат?
Када је рат избио у Минхену, веома централно, па, не баш, али скоро у самом центру града.
Па, рођен сам поред мора, или прецизније на обали – у Кранцу, Источна Пруска.
Ово је земља која је непрестано страдала.
И колико сам имао година? Када смо побегли из Кранца, имао сам око четири и по године, рођен сам у фебруару 1940. године.
Моја мајка је затим у септембру побегла, отишавши возом из Кранца, јер је рекла да се све распада.
Јер смо већ чули громогласност топова у даљини и видели како гори Кёнигсберг ноћу – не ми, деца, наравно, већ одрасли.
Бомбардери су прелетели и све сравnili са земљом.
Живели смо баш на обали – као рај, као рај!
Ми смо, такорећи, били искорењени из овог раја.
Моја мајка је узела троје деце за руку. Имали смо служавку.
Само са кофром, односно са оним што смо носили на леђима, а затим смо узели воз за Аустрију, где је живела њена сестра.
Почело је 1943. године, а затим је 1944. било много бомбардовања, па смо морали да напустимо Минхен.
Мајке са децом млађом од 14 година морале су да оду.
А ако нису били спремни да то учине, деца су једноставно послата негде сама.
Не знам где, па нам то није било важно јер смо Минхен напустили добровољно.
Али је било веома тешко наћи негде смештај.
Обично нико ко је живео на селу, односно ван града, мало удаљен од великог града, није желео градске становнике.
Јер нису били погодни за пољопривредне послове које су обављали, тако су нам рекли.
Не баш истим речима, али добро, знао си шта се дешава.
Каква сећања на рат, осим громогласа топова, осим чињенице да смо једва видели Кёнигсберг као деца јер смо увече ишли на спавање
– да је било немира, то су нам рекли. Чули смо громоглас топова.
Али онда се појавило нешто што ме је, такорећи, пратило целог живота.
Ова нелагодност изазвана бекством није једноставно нестала; она негде и даље постоји.
Дакле, ти заправо никад не стижеш. Увек негде останеш...
Дакле, дом, дом је био нешто веома важно за мене, а такође и за моју двоје браће и сестара.
Наставили смо да причамо о кући још годинама после тога.
Сећам се да бих, као младић, био спреман да кренем у рат против Руса да ослободим своју домовину, такорећи, као дечак.
Сећам се тога добро – сигурно сте упознати са Мађарским устанком 1956. године, када је око 80.000 Мађара изгубило животе.
И тада сам имао 16 година и био бих спреман да одем у Мађарску да се борим против Совјета.
То је био осећај који је једноставно постојао у том тренутку.
Онда се догодило нешто друго што ме је заиста изненадило.
Видео сам филм о "вучјој деци". Не знам да ли си га видео.
А када сам погледао овај филм, почео сам да плачем у мери која ми је била потпуно страна. Нисам то знао.
То је био човек који је плакао, али заправо сам ја толико плакао да су ми сузе текле низ лице.
Моја жена је била потпуно потресена: "Шта ти је?"
Видео сам овде филм о вучјим деци.
И онда сам схватио да је у мени нешто уништено.
Ова страдања, ова страха, такође су, да тако кажем, изнета на површину овим филмом.
То је био документарни филм – о овој деци.
Ова деца су се појавила, причала су о себи, о својим животима и тако даље, како су пролазила.
Срео сам људе који су били у самом Кранцу када су Руси заузели Кранц, и оно што су тамо доживели било је ужасно.
Дечаци – можда старости осам или десет година, или мало старији – уклонили су тела са ограда.
То значи да су људи изашли из својих подрума, а затим нису имали шта да једу и смрзли су се до смрти, држећи се за ограде.
А онда су ти људи одвели их на гробље, као младе, да их сахране.
Такође знам за силовања, на пример.
Имао сам... Имали смо медицинску сестру Црвеног крста... – али све се то догодило после рата, мислим, искуства људи.
Међутим, такође треба рећи да је постојала жеља за правдом и да је руски началник или градоначелник био
прилично пријатељски настројен према немачкој деци.
Он није могао много да учини. Људи су гладовали, умирали су једноставно зато што нису
имали шта да једу, смрзавали су се до смрти.
Могу само рећи шта се догодило у Кранзу на основу онога што сам касније чуо.
Дакле, хиљаде и хиљаде становника су убијене, силоване.
Знам једну причу, на пример – ако те занима, дакле, не знам?
Веома трудна жена је једноставно извучена из своје собе и спуштена низ степенице од стране руских војника.
Или дечак од око 15 или 16 година, на чијем је стомаку руски војник извео свој плес док му црева нису испала.
Али ја то лично нисам доживео, знам то од људи који су то доживели и испричали ми.
Ка крају рата били смо на селу.
И такав крхки, прилично лоше дизајниран прикључак – дванаест квадратних метара за четири особе, три детета и њихову мајку.
И то је било... Фарма је била на путу, спуштала се низ падину и ми смо били горе.
И ова соба у којој смо живели била је доградња.
И уназад из фарме и ка воћњаку.
И такође је био узан пут, али није био асфалтиран нити било шта слично. Баш тако...
И ево нас, практично потпуно изолованих.
Дакле, нико није ишао у шетње – осим можда преко дана, јер ни за то нису имали времена –
осим ако није реч о некоме ко није морао да ради.
И на крају рата стигао је цео батаљон Вафен-СС.
Не знам да ли ти то значи ишта. То је била посебна јединица која је такође имала посебне задатке.
Морам рећи да они заправо нису били јавни; нисте могли сазнати шта раде. Али су их се плашили.
А људи су били расути по целом селу, боравили су у неком смештају, не знам где. Нисам тамо отишао.
Али након што смо живели ван фарме, та стара кућа која је тамо стајала била је само приградска зграда.
И морали смо да прођемо цео пут око воћњака, а затим у двориште да бисмо стигли до тоалета.
То је био само једноставан тоалет, јама-тоалет, може се рећи.
А онда су тамо били војници, и један од њих ме је изненада ухватио за зглоб јер сам морао да
идем у тоалет и покушао да ме повуче у шталу.
И некако сам имао осећај да он према теби није имао добре намере.
И ја сам вриснуо убилачки, што није мој уобичајени начин да се изразим.
И онда, хвала Богу, једна од сеоских кћери се појавила и одмах је кренула на њега – била је снажна девојка – и рекла:
Пусти ту децу! Одмах! Иначе ћу окупити све и онда ћеш се покајати!
И он је вероватно био тако изненађен, не знам, у сваком случају ме је заиста пустио, она ме је ухватила и одвела код моје маме.
И да, једноставно сам то пропустио.
И то ми се касније поново догодило, када ме је неко други такође заштитио.
И то је било када смо се поново вратили у Минхен.
И увек је било тако да није било струје.
Дакле, када бисте зими, предвече, ушли у зграду, ништа нисте могли да видите.
Значи, оријентисао си се тамо само зато што си тамо већ неко време живео.
И ја сам само хтео да уђем у кућу, а она никада није била закључана јер то није било
могуће; нико није имао кључ од приземља...
И он је стајао на прагу куће у коју сам желео да уђем.
А онда је покушао да ме увуче тамо.
Опет сам ужасно вриснуо, а онда је, срећом, из суседне куће изашао младић кога сам познавао; био је мало старији од мене.
И он га је такође познавао, одмах ми је пришао, повукао је руку и рекао:
И ако још једном дотакнеш ту девојку, она је моја девојка, пребићу те до крви!
А онда је нестао без трага. Хвала Богу!
Тако се мој отац вратио, и ја сам га први видео – потпуно изнемоглог.
Вероватно, не знам са сигурношћу, никада није рекао ништа о томе, побегао је из Рајнских равница, па
је морао имати прилику. Био је потпуно изнемоган.
И он је заправо врло мало говорио о ономе што је доживео и о нацистичкој ери.
Они који су се вратили из рата били су или рањени или трауматизовани, у основи готово сви, осим ако
нису имали неки посебан посао за који ја не знам.
Једном нам је у посету дошао пријатељ моје мајке из детињства. Био је заробљен у Француској и испричао нам је да су
заробљеници који су тамо били – мислим да је било негде близу Средоземног мора – држани у затворском логору.
А онда су сваки дан, уместо хране, добијали краставчану супу, и онда је око половине логора имало дизентерију .
А онда су умрли мало по мало, логично, јер то нико не може поднети.
То је такође био начин да се људи отарасе.
Није много говорио о себи, али је умро годину дана након што нас је посетио. Ипак, не знам од чега је умро.
Али као што сам рекао, сви су били болесни, сви.
Јер на тој "дијети", у наводницима, нећеш преживети.
Онда он вероватно није могао да поднесе оно што га је чекало кад се вратио кући код жене – храну. Чак и ако није добијао много.
И не знам како је то тада било, да ли је узето у обзир то што су дуго били у заробљеништву, да
ли су им можда дали више ваучера за храну или...
Немам појма, нисам знао ништа о томе и нисам ништа чуо.
Али обично би сви морали да буду прегледани у болницама. Да ли је то урађено?
Не мислим да су имали материјале, људе или опрему; све је било ванредно стање.
Постоји прича о томе. Моја најстарија сестра – дошао је човек у нашу кућу, покуцао на врата и упитао: "Имате ли хлеба?"
А онда је моја мајка рекла: "Не, немамо хлеба." Нама је сам хлеб био потребан.
А онда је моја најстарија сестра узвикнула и рекла: "Мамо, не можеш овако једноставно да пустиш овог човека."
А онда се мајка попустила и дала човеку век хумце. Тако је то било тада.
И моја мајка је то урадила најбоље што је могла.
И морали смо сами да видимо како можемо доћи до хране.
Мојим родитељима је тада град Алфелд дао парцелу врта коју су морали сами да обрађују.
Затим смо са мајком отишли на њиву да прикупимо .
И ми смо такође украли репу и, наравно, морали смо да се побринемо да нас пољски чувари, који су били наоружани, не ухвате.
Наравно, они нам не би пуцали, то је сасвим јасно, али би нас отерали.
Крадући репу да би од ње направили сируп.
Мој отац је написао у свом дневнику да смо сви били потхрањени.
Били смо толико неисхрањени да смо развили и цревне болести – округле црве и тако даље и тако даље.
А онда сам морао да одем у Клајнавалсертл у Аустрији да се опоравим јер сам се заражио
туберкулозом, конкретно хиларном туберкулозом.
Тако је било. Пре свега, и даље јасно памтим такозвани кукурузни хлеб.
Не знам да ли си икада чуо за то.
Дакле, уместо житарица, било је кукуруза из Америке.
Уопште није имало добар укус, није нам се допало.
У првој или другој години једноставно си морао да трпиш.
Ни маслаца није било, то је сасвим јасно, било је маргарина.
Ни меда није било, био је вештачки мед.
Били смо окружени стамбеним зградама и рушевинама.
У Есену, на пример, као деца смо скакали каменчиће.
Не знам да ли сте упознати са овим појмом.
Дакле, сакупите цигле са рушевина, обрадите их чекићем и тако даље.
Или, на пример, прикупљање старог гвожђа да бих зарадио новац за млеко. То сам, наравно, радио као дечак.
Да помогнете у издржавању породице, ако хоћете.
Тако је било. Чак смо дошли дотле да чекићем разбијемо цеви за одвод кишнице како бисмо дошли до
ливеног гвожђа, јер је ливено гвожђе било нарочито вредно.
На почетку рата смо добили ваучере за храну – тако су се звали.
А за све у породици – деца млађа од шест година добила су више, бебе су добиле мало више и још нешто –
али да ли је то била бебиња храна, не могу да кажем.
Да, а оброци за одрасле су били заиста спартански. Никада их није било довољно да те засите.
Кромпир је био доступан само ако га је неко негде продавао.
Никада нисте били сигурни где да одете да бисте добили оно што вам је требало. Барем је тако било док смо били у Минхену.
На селу је било подједнако тешко. Сељаци нису хтели ништа да дају.
Дакле, имао си неке ствари за размену које су им се допале, па су ти заузврат дали нешто, али следећи пут ниси имао ништа.
Јер ће у неком тренутку све залихе нестати.
Па, знам како изгледа глад – и како се осећа...
Могу то свакако потврдити.
Тада је мој отац морао да се побрине да одржи породицу у животу.
А затим је шпијунирао Американцима и Британцима на Истоку. То му је обезбедило новац за породицу.
Ово је очигледно из његовог дневника и из тога колико му је било тешко.
Није могао да путује аутомобилом, морао је да пређе границу и тако даље, а онда је некако
морао да преспава на железничким станицама.
Дакле, за њега то није било тако лако.
Он је касније имао канцеларију у Минхену и такође у Берлину.
Савезници су стога били веома импресионирани његовим извештајима – био је веома добар писац.
И силовања су увек пријављивана.
И такође смо упознали људе са којима смо живели.
На пример, у Есену, у стамбеној згради у којој смо касније били смештени.
Моји родитељи су се затим преселили у Есен, јер је мој отац тамо преузео уредништво пословног одељења новина "Neue Ruhrzeitung".
Ми, деца, знали смо то, знали смо. И лица жена никада више нису била срећна.
То је оставило трајан утисак. Једна од наших тетки је депортована у Сибир.
Десетине немачких младих људи су умрле у њеним наручјима. Она је такође писала песме о томе.
Сви су окренути ка западу, рекла је она.
Они су увек желели да гледају ка западу, где залази сунце, где је Немачка.
Живот са Русима био је невероватно тежак.
Овај послератни период је био, рецимо, да ми као избеглице са Истока нисмо били нарочито, рецимо,
добродошли међу локалним становништвом. То се није догодило.
Морали смо да делимо своје ствари са локалцима.
Дељење стамбеног простора, дељење одеће, дељење хране и тако даље и тако даље.
Једна од најгорих ситуација био је овај бункер, ово склониште од ваздушних напада у Нокербергу.
Гротски подрум ископан у планини, изграђен за складиштење пића, углавном вина у прошлости, а касније пива.
И био је аларм и – све је већ било прилично близу, знао си то – и онда смо ми, бака и ја, било нас је само двоје,
ушли тамо, а онда је, сазнао сам касније, било 3.000 људи.
И када је аларм престао, људи су у паници појурили ка излазу.
И има око десет или више, не знам тачно, људи који су прегажени – буквално...
И то је било ужасно, наравно! О томе смо сазнали тек касније.
А ваздух тамо је био толико лош да су неки људи природно падали, не превише далеко од пода, па су се остали мало
удаљили, а онда су и они пали на под, и нисте их само прескочили, већ сте вероватно стајали по њима.
Не могу да замислим да може бити другачије.
Да, ово нису пријатни догађаји, када си имао тај узраст, ја сам имао само једанаест година...
Мислим да је то било 1943. године када је заиста полетeло.
Затим су бачене фосфорне бомбе, које су експлодирале када су удариле у земљу, ослобађајући сав фосфор, који се одмах запалио.
А онда је цела улица у којој смо живели била у пламену, а пламен је већ летио високо.
И тако смо сви – мој старији брат, моја мајка и ја – морали да станемо уз прозоре и угасимо оквире прозора,
јер да су пламени досегли до њих, изгорели би и стакла би се разбила, и онда не би ништа остало.
И то није нарочито пријатно, јер нисте могли да добијете прозоре.
То је углавном било све што ти је требало. Ако ниси добио ништа од кога било или ниси имао рођаке који су имали такве ствари,
онда да, морао си да живиш са оним што си имао, без обзира да ли си имао стакла на прозорима или не, није било важно ...
Чак и после рата смо живели у стану без стакала у прозорима јер их нигде није било. И није било стакала за прозоре.
Па, мислим да су их продавали на црном тржишту, али у стварном животу ниси могао доћи до диска који је неко иоле купио било где.
И да ли сте током рата имали утисак да рат узима децу у обзир?
Нисам стекла тај утисак.
Јер када смо још били на селу, морали смо да ископамо кромпир и репу како бисмо
нахранили све избеглице које су долазиле са истока.
А онда су авиони почели да пуцају на нас. Летели су тако ниско да си могао да видиш главе људи у кабини.
Нису нас директно циљали, али као дете то не знаш. Само помислиш: он ме хоће да устрели.
Трчао сам као да ми живот зависи од тога, па сам мислио да нећу успети.
И једном, током рата, морао сам да одем код стоматолога.
До следећег града не бих могао да пешачим толико далеко јер је било тако вруће.
У лето је било прилично вруће, и као што сам раније рекао, 30 степени није било ништа необично.
Морао сам да извадим зуб. А онда сам се опет вратио.
Имали смо још један бицикл, али су нам га касније украли.
А онда је још један сишао са авионом.
Колове кукуруза су били прилично високи, па сам једноставно ушао у поље, бацио се на колове кукуруза и бацио бицикл.
А онда је поново пуцао у мене.
И то се догодило трећи пут, када је тамо било много људи јер је била жетва хмељних стубова, са којих се
скидају шишарке хмеља, што је потребно за кување пива.
А онда су дошли авиони. И тако је било, овај хмељњак је био прилично близу шуми.
И што си био даље од шуме, то си дуже морао да трчиш.
Опет су пали, и мислио сам да ће се срушити.
Јер су тада хмељ, данас је све потпуно другачије, морао да се веша жицама.
А ти стубови који су држали те жице на месту били су прилично високи.
А када су авиони већ толико сишли и већ сте могли да видите главе чланова посаде унутра,
помислили смо: за име Бога, они неће пасти тамо доле.
Па смо трчали као луди, свако је покушавао да уђе у шуму.
А онда су само ишли горе-доле, напред-назад.
Били смо тако уплашени, било је лудо!
Никада више не желим да доживим ништа слично томе! Дакле, мислим да се то, надам се, никада више неће поновити.
Данас имају друга оружја и слично. Али то је била ужасна ствар.
Као млади студент теологије, такође сам посетио сиротиште; морали смо да посетимо сиротиште.
Био сам са групом студената теологије.
И слушали смо све то и тако даље, вратили смо се кући, а онда је пришао један мали дечак, можда осмогодишњи или
деветогодишњи, ставио ми руке око врата и рекао ми "Тата".
И то ми је проболо срце као нож! Не можеш ни да замислиш.
И тада сам рекао да ћу, када се оженим, усвојити двоје деце. И то сам и учинио.
Само да знаш, та туга коју осећаш када се играш са децом напољу у Алфелду, на пример, или чак
у Есену, и они немају очеве, нешто недостаје!
Мајке то не могу надокнадити; оне су то радиле природно, то је сасвим јасно, али је веома важно.
И ова туга ме је дотакла веома, веома дубоко, као и загрљај након тога.
Парцеле прекривене рушевинама. На пример, смрад.
Сећам се када смо напустили Кранц, прво смо били у Алфелду, зар не, а онда сам морао да одем у Хановер на рендгенски преглед.
И тамо сам видео разорени град. То ме је шокирало.
Не можеш ни да замислиш. То су моја искуства.
И инвалиди по улицама, да, свакако.
Али то је било другачије. Дакле, што се тиче инвалида, одбранили смо се.
Зато је изгубио руку, зато је изгубио ногу, зато је постао сликар устима или сликар ногама.
Поштовали смо те људе.
Значи, тај осећај да се цело друштвено ткиво распада, дакле.
Након Првог светског рата, имали смо и тих десет година, Вајмарску републику, као што знате, када су људи
били експлоатисани и када је настао читав морални пад.
Наравно, ово је у одређеној мери постојало и после Другог светског рата, али не у истој мери, по мом мишљењу.
Нисам могла да живим поред аеродрома, то би ме узнемирило.
Не само бука, већ се враћају и успомене.
И то су била ужасна сећања. Дакле, после рата је било неколико година када су се појављивала сваке ноћи.
Срећом, то је током времена помало избледело.
Али када чујем много моторизованих летелица, што се понекад дешава у одређеним тренуцима, и када они само лете ради
оглашавања или нечег сличног, сматрам то изузетно сумњивим.
Не свиђа ми се то. Подсећа ме на она времена, а она нису била нимало пријатна.
И управо тада су пале прве фосфорне запаљиве бомбе, слетевши право у складиште угља. То је, наравно, било двоструко горе.
А кућа на другој страни улице, па, улица није била тако широка, и наравно да су се пламени –
фосфор – проширили тамо и онда је цела кућа изгорела.
И ту су људи умрли. То је то...
Да, и онда их само ставиш у подрум за угаљ.
И хтели смо да набавимо нешто да загрејемо простор, јер није било баш – била је јесен, али ипак је већ било прилично хладно.
И деца су отишла тамо и желела су то, није било далеко, и свако је имао канту у рукама.
И онда смо стајали тамо и нисмо знали шта да кажемо.
Нисмо плакали, али је то био прави шок!
Шта бисте, на основу свог искуства, саветовали младим људима или садашњим доносиоцима одлука да узму у обзир пре него што почну
интензивно да се рекламирају и поново се наоружавају за рат?
Ја бих једноставно саветовала свима да се, ако је уопште могуће, не упуштају у рат.
Не можеш описати нешто такво. Могу ти рећи о томе, али не можеш знати како је то, шта све
мораш проћи, или хоћеш ли уопште преживети.
Када смо још били у Минхену, морали смо сваке ноћи да силазимо у подрум јер су бомбе непрестано падале.
Значи, као дете никада ниси имао ноћ у којој си могао да спаваш целу ноћ.
То је заиста драматично, не можеш да замислиш.
И они који су на терену, који практично немају прилику да кажу: "Ово ми не одговара, одлазим."
То је немогуће! Устрелју их. То је било сасвим нормално...
Могу да кажем само још једну ствар, пошто говорим о снимању.
Након рата, односно на крају рата, када је већ било стопостотно извесно да је тај рат дефинитивно изгубљен и да више није било
шта да се добије, окупили су све старије, односно оне старије од 60 година, које је Хитлер сматрао старим, и
младе од 14 година и више за "Фолкштурм" (народна олуја).
А онда су ипак морали да покушају да зауставе "непријатеља" – у наводницима.
Може се замислити како се 14-годишњак осећа када је наоружан пушком да брани своју такозвану отаџбину.
И шездесетогодишњаци такође нису били баш у најбољој форми.
А онда, на крају рата, када су Американци већ умарширали у нашу земљу, било је овако: они су унапред приметили
да су неки дечаци, четрнаестогодишњи, хтели да побегну.
Нису више хтели да се супротставе никоме, били су уплашени и желели су да оду кући.
Ухватили су их и обесили на најближем дрвету... Није могло бити бруталније!
Разговарао сам са два официра, високих чинова.
Посетио сам једног од њих у његовој касарни. Рекао сам им ово:
Не смете да шаљете своје рекруте на стране мисије!
Држите их код куће! Реците им да остану код куће!
Уосталом, то је добровољно. Они су то разумели.
И када видите све трауматске повреде које су задобили ови војници, а који су сада рањени у Авганистану и
другде, могли бисте рећи: "Дечки, криви сте сами себе!"
Треба се запитати, који је мотив ових дечака? Постоје три мотиве.
Постоји урођени младалачки идеализам.
Али тада овај младић скреће са правог пута. Он верује да чини нешто добро, али то уопште није добро!
Рат у Авганистану је такође то показао.
Онда је ту младић који се уопште ни за шта не брине и ни за шта није заинтересован.
А онда постоје и они који то раде из осећаја авантуре.
Дакле, он седи у свом оклопном возилу или држи пушку у руци и осећа се моћно – господар живота и смрти. И то је примамљивост!
А онда је ту још један младић који себи каже: па, ако се сада придружим британској војсци, онда нећу морати да бринем.
Имам стални посао, примам плату, а на крају ћу добити пензију. То је све.
Не треба потцењивати: рат може бити смртоносан у било ком тренутку за оне који су у њему укључени!
Они који добровољно крену у рат сигурно неће бити у позадини трупа, већ ће бити послати
на прву линију. А то је увек по живот опасно!
То није забавно, нема никакве везе ни са филмовима ни са другим стварима које можда читаш негде за забаву или тако нешто.
Рат је веома сурова и, као што сам рекао, опасна по живот ствар.
Не могу никоме да препоручим да иде тамо – и "брани отаџбину", како кажу – може се помислити и помало себично.
Јасно ми је да рат има трајан утицај на генерације. Рат те никада не пушта.
Чак и ако си утемењен, имаш кућу и башту коју су моји родитељи изградили у Бону.
Неће да те пусти. Стално се враћаш томе, то је сасвим јасно.
А ако неко мисли да постоје извештаји о овоме, чуо сам неке од њих од људи.
Такође имам архив код куће – трауматизација немачких војника у Авганистану. Они се не могу са тим носити.
Прво, због њихових повреда, али и зато што тамо нема никога да их поштује због тога што су
ризиковали животе. За шта? Која је сврха ове бесмислице?
Значи, тако је, и такође је веома важно да млади знају: постоје обучени снајперисти.
Војници су управо то, обични војници, и они су такође део војске.
Сви снајперисти, сви снајперисти, када се врате кући, неће моћи да се помире са чињеницом да су убили људе.
Јер ноћу, у сновима, лица се враћају и они их не могу отерати.
Резултат је или алкохол или психотропни лекови или самоубиство. И то важи за цео рат.
Али чак ни они који... – укључујући немачке снајперисте, америчке снајперисте – немачке снајперисте који су бранили своју
отаџбину и то добро, нису могли да се носе са тим. То је јасно.
Они такође неће моћи да заврше ни остале ствари.
Када видиш друга како је изгорео у тенку и тако даље, све те ужасне слике остају са младим људима до краја њихових живота.
Чуо сам за то од оног једног учитеља, знаш, чији је мозак био размазао по целом његовом лицу у Русији, током
руске кампање, где је граната растргнула његове другове на комаде. А онда је о томе испричао школи.
Наравно, било је и оних који су сматрали да је то прилично добро. Дакле, могуће су обе опције.
У зависности од тога где сте били распоређени на првој линији, да ли је то било успешно или не.
Рат има много различитих лица.
Али рат који се прошири над нацијом има само једно лице:
Он уништава људе, њихову историју, њихово самопоуздање.
Да, сада постоје дронови које обични људи не могу да процене.
Ти ћеш дефинитивно остати по страни.
Више вам ништа посебно није потребно. Сва опрема коју сте раније имали сада је застарела.
А сада или атомске бомбе или дронови такође уништавају човечанство.
Дакле, свако ко и даље жели да учествује у рату, или је неки идеалиста и жели да оде тамо из тог разлога...
Па, морам да кажем, за мене је то потпуно... – не могу ни да замислим некога ко би
урадио тако нешто! То није филм! То није забавно!
А онда можда неки мост буде дигнут у ваздух или тако нешто – у филму.
Али стварност је другачија; сваки дан и сваки сат су питање живота и смрти!
И то не треба потцењивати! Не можете никоме помоћи да буде срећан.
Али бих добро размислио о томе... Увек можеш рећи 'не'.
Ваш водич у збуњујућим временима: Кла.ТВ.