Yhä useammat huolestuneet vanhemmat ja asiantuntijat, kuten kasvatustieteilijät, lastenpsykologit ja opettajat, eivät näytä
enää luottavan "monimuotoisuuden seksuaalikasvatukseen", jota mainostetaan laajalti ja jota vaaditaan jo päiväkodeissa ja
peruskouluissa, kuten seuraavat sähköpostiviestit osoittavat: .
"... seksuaalikasvatus on tärkeä osa koulun ja koulun ulkopuolista kasvatustyötä - mutta siihen kohdistuu yhä enemmän
paineita. Queer-vastaiset, antifeministiset ja oikeistolaiset toimijat hyökkäävät moninaisuuteen tähtäävää
seksuaalikasvatusta vastaan ja yrittävät mustamaalata tieteellisesti perusteltuja opetusohjelmia."
Nämä ovat Rheinland-Pfalzin opetusministeriön kaikille Rheinland-Pfalzin kouluille lähettämän kirjeen alkusanat, joilla
edistetään 29. syyskuuta 2025 järjestettävää symposiumia "Seksuaalikasvatuksen
vahvistaminen - monimuotoisuuden puolustaminen".
Kirjeessä jatketaan: " Mitkä narratiivit ja ideologiat ovat näiden hyökkäysten takana?
Entä miten näyttöön perustuvaa, ikäkaudelle sopivaa seksuaalikasvatusta voidaan
jatkossakin toteuttaa turvallisesti ja tehokkaasti?
Symposiumin järjestää pro familia Landesverband Rheinland-Pfalz yhteistyössä opetusministeriön ja
Pädagogisches Landesinstitut Rheinland-Pfalzin kanssa."
Nyt tässä hienovaraisessa kirjeessä huolestuneet vanhemmat ja varoittavat asiantuntijat on jo julistettu "queer-vihamielisiksi,
antifeministisiksi ja oikeistolaisiksi toimijoiksi", joiden on kuuluttava tiettyihin "narratiiveihin ja ideologioihin".
Muuten he eivät arvostelisi niin sanottua "näyttöön perustuvaa, ikäkauden mukaista seksuaalikasvatusta".
AG Kindeswohl on dokumentoinut todisteisiin perustuvat, toisin sanoen tieteeseen perustuvat tosiasiat, joihin tämän
"ikäkaudelle sopivan kasvatuksen" on tarkoitus perustua, muun muassa verkkosivuillaan ja lukuisissa Kla.TV-ohjelmissa.
Yhteenveto: Prof. Tohtori Uwe Sielert on "seksuaalikasvatuksen keskeinen hahmo moninaisuuden puolesta".
Hän johti Seksuaalikasvatusyhdistystä, ja hän toimii konsulttina, kouluttajana ja tieteellisenä
neuvonantajana lähes kaikissa seksuaalikasvatuslaitoksissa.
Hän kirjoittaa liittovaltion terveyskasvatuskeskukselle (BZgA) ja tekee tiivistä yhteistyötä pro familian kanssa.
Hänen seksuaalikasvatuksensa perustuu väitteeseen: "Lapset ovat seksuaalisia. Ei seksuaalista elämää ilman seksualisointia."
Sielert vaatii "seksuaalikasvatusta alusta alkaen", jonka on oltava paljon laajempaa kuin
sukupuolielinten, seksuaalisten toimintojen, loukkaantumisriskien ja kiellettyjen toimintojen nimeäminen.
Yhteistyössä BZgA:n kanssa Sielertin ajatukset sisällytettiin myös "WHO:n standardeihin seksuaaliopetuksesta Euroopassa".
Koulujen ja päiväkotien seksuaalikasvatuskäsitykset perustuvat näihin standardeihin.
Näissä WHO:n standardeissa vaaditaan muka "ikätasoon sopivaa" seksuaalikasvatusta seuraavissa ikäryhmissä:
0 - 4 vuotta: varhaislapsuuden itsetyydytys, "lääkärileikit".
4 - 6 vuotta: Homoseksuaalisuus, seksuaaliset tunteet (himo, kiihottuminen)
6 - 9 vuotta: ehkäisy, yhdynnät.
9 - 12 vuotta: Sukupuoli, himo, itsetyydytys, orgasmi
12-15-vuotiaat: sukupuoli-identiteetti ja seksuaalinen suuntautuminen
15-vuotiaat ja sitä vanhemmat: transaktioseksi, pornografia, seksuaalinen riippuvuus, erilainen seksuaalikäyttäytyminen.
Sielert pääsi ajatuksillaan perhe- ja koulutuspolitiikkaan ja perusti Dortmundiin seksuaalikasvatusinstituutin .
Seksuaalikasvatusohjelmien tarjoajat ovat ISP:n johdolla perustaneet Society for Sex Education -järjestön, ja heillä
on valtuudet myöntää seksuaalikasvattajille "laatumerkki".
Sielertin verkostotyön ansiosta hänen "monimuotoisuuden seksuaalikasvatuksensa" saavutti monopoliaseman
seksuaalikasvattajien koulutuksessa, myös opettajan ammatissa.
Monimuotoisuuspedagogiikan käsite kaltoinkohtelun ehkäisemisessä juontaa juurensa myös Sielertiltä.
Lapsia tulisi aktiivisesti rohkaista "sallimaan kehon, aistien ja itsensä koskettamisen nautinnolliset puolet", esimerkiksi
päiväkotien pehmoluolissa ja "lääkärileikeissä" tai harjoittelemalla sopivilla materiaaleilla
(vulva, klitoris, penis, kivekset) kouluissa.
Tämän pitäisi kehittää itsetuntoa ja itseluottamusta, joiden avulla lapset voivat myöhemmin sanoa "ei".
Tämä on kuitenkin tyypillinen pedofiilien selitysyritys.
Ensin häpeän rajaa rikotaan ja suojaavaan tilaan tunkeudutaan, ja sitten lapsen odotetaan kantavan vastuun "ei" sanomisesta.
Kentlerin pedagogiikka, joka on "monimuotoisuuden seksuaalipedagogiikan" edelläkävijä, pyrki myös siirtämään häpeän
luonnollista rajaa ja murtamaan olemassa olevia rajoja ja suojavälineitä, jotta "seksuaalisen
halun hillitöntä ilmaisua" ei enää estettäisi.
Kentler oli 1970-luvun merkittävin pedofiiliaktivisti.
"Erinomaisen maineen omaavana reformipedagogina" hän oli innokas aikuisten ja lasten välisen seksuaalisuuden puolestapuhuja.
Asiantuntijalausuntojensa avulla hän auttoi varmistamaan, että pedofiilirikollisia ei tuomittu.
Hän työskenteli pedofiiliverkostossa, joka ulottui Odenwaldschuleen, pro familiaan ja Kinderschutzbundiin asti.
Hän lobatti poliitikkoja 174 §:n (holhousvankien hyväksikäyttö) ja 176 §:n (lasten seksuaalinen hyväksikäyttö) poistamiseksi,
ja vihreiden yksittäiset jäsenet kuuntelivat häntä.
Yhteistyössä Berliinin nuorisotoimiston kanssa tehdyssä kokeilussa asunnottomat, rikostuomion saaneet
miespuoliset nuoret ja myöhemmin myös lapset sijoitettiin erityisesti pedofiilimiesten hoiviin.
Useissa tutkimuksissa, jotka koskivat vihreän puolueen ja Berliinin senaatin pedofiilisia kytköksiä,
Kentlerin työtä analysoitiin lopulta tieteellisesti.
Hänen perustamaansa "emansipatorista seksuaalipedagogiikkaa" jatkettiin siksi
termillä "monimuotoisuuden seksuaalipedagogiikka".
Sielert itse kuvaili kerran itseään "Kentlerin oppilaaksi" ja kutsui Kentleriä "uranuurtajaksi", kun taas toiset puhuivat
Kentlerin ja Sielertin välisestä "isällisestä ystävyydestä".
Nyt, kun Kentlerin kokeilu on vihdoin diskreditoitu pedofiiliseksi käytännöksi, josta Kentleriä ei
koskaan asetettu syytteeseen vanhentumisaikojen vuoksi, Sielert on julkisesti ottanut etäisyyttä Kentleriin.
Sielertin julkaisut ja opetukset eivät kuitenkaan juurikaan etäänny Kentlerin "emansipatorisesta seksuaalikasvatuksesta".
Kentlerin mukaan alkuperäisen "emansipatorisen seksuaalikasvatuksen" yhdistäminen sukupuoliideologiaan ja
queer-kasvatukseen on kehittänyt valtavan tuhoisan voiman.
Erilaiset poliittiset ryhmät, kuten sveitsiläinen JUSO Baselland -järjestö, vaativat jo nyt
kokonaisvaltaista ja häpeilemätöntä seksuaalikasvatusta.
Ulkopuolisten asiantuntijoiden on tarkoitus järjestää se, jotta sukupuolen, seksuaalisuuden ja
romantiikan monimuotoisuudesta voidaan tiedottaa.
Tätä niin sanottua ulkopuolista asiantuntijahenkilöstöä tarjoavat sitten yhä useammin LGBTIQ-ryhmät, jotka toteuttavat
koulutushankkeita - usein ilman opettajien läsnäoloa - ja joiden ensisijaisena tavoitteena on tehdä LGBTIQ-elämäntyylit
"näkyviksi" lapsille ja esittää ne tasavertaisina ja samanarvoisina heteroseksuaalisten elämäntyylien kanssa, vaatia
niille hyväksyntää ja luoda "moninaisuuden pelottomia tiloja", joissa ne voivat "vahvistaa" lasten
"seksuaalista ja sukupuoleen liittyvää itsemääräämisoikeutta".
LGBTIQ-ryhmät työskentelevät mieluiten yksin lasten kanssa, eli ilman opettajan tai ohjaajan läsnäoloa.
Heidän mukaansa lapset ovat silloin puolueettomampia ja vapaampia keskustelemaan jopa
"arkaluontoisista" kysymyksistä ilman väärää häpeää.
Tässä ei oteta huomioon sitä, että nämä ulkopuoliset pedagogit ovat sitten epäselvissä tapauksissa ilman seurauksia,
jos vanhemmilla on lisäkysymyksiä lastensa häiriöistä.
He eivät myöskään ymmärrä, että heillä on omat tavoitteensa eivätkä erityisesti lasten tarpeiden täyttäminen.
Vanhemmat, jotka puhuvat kriittisesti tästä seksuaalikasvatuksen ja queer-kasvatuksen muodosta suojellakseen lapsiaan, työnnetään
usein nurkkaan ja leimataan "prüdiksi", "konservatiiviseksi" ja "suvaitsemattomaksi" muiden
ihmisten erilaisille tavoille elää ja rakastaa.
Ne luokitellaan kyytiin, jotta vanhemmat jakautuisivat ja jotta he eivät joutuisi käsittelemään täsmällistä sisältöä.
Lapset ovat leikkiviä olentoja, ja heidän pitäisi saada oppia leikin kautta sen sijaan, että
aikuiset seksualisoivat ja välineellistävät heitä.
He ovat täysin naiiveja ja toimivat ilman pahoja taka-ajatuksia.
Käsikirjoittaja ja ohjaaja Ivo Sasek otti tämän täydellisen ja herttaisen naiiviuden esiin vuonna 2011
ilmestyneessä elokuvassaan "Kosima - perfekt naiv".
Kansainvälinen tuomaristo valitsi tämän elokuvan 40. Kansakuntien festivaalilla vuonna 2012
yhdeksi kolmesta parhaasta pitkästä elokuvasta.
FSK puuttui asiaan ja korotti ikärajan 18 vuoteen.
Jokainen, joka on nähnyt elokuvan itse, ihmettelee vakavasti, mitkä kohtaukset edes lähellekään
oikeuttavat tämän luokituksen Hollywood-elokuviin verrattuna.
Koska elokuvassa kuitenkin käsiteltiin jo 14 vuotta sitten juuri tätä varhaisen seksualisoinnin ja ulkopuolisten erityisopettajien
ongelmaa, se todennäköisesti joutui mustalle listalle.
Katso jännittävä elokuva "Kosima-perfekt naiv!" yksinoikeudella Kla.TV:ssä ja suosittele
sitä kiinnostuneille vanhemmille ympäristössäsi!