"На 1 март 2025 г. д-р Регина Мьокли, психиатър с над 40-годишен практически опит, безмилостно разкри дълбоките
недостатъци на съвременната психиатрия и световната здравна система на симпозиума на СЗО във Винтертур, Швейцария.
Нейната презентация не само разкри злоупотребите в системата, но и постави под въпрос централната роля на Световната здравна
организация (СЗО) като движеща сила на това опасно развитие.
Тя говори ясно за това как децата, лекарите и обществото като цяло са манипулирани от система, която отдавна е
престанала да служи на хората", каза Никол Хамер от Wissensgeist.TV. (Телевизия, Интелектуален Дух)
Във втората част на презентацията си Г-жа д-р Мьокли поставя под въпрос ролята на СЗО като
предполагаем пазител на световното здраве, наред с други неща.
Тя се спира и на ICD, т.е. Международната статистическа класификация на болестите и свързаните с
тях здравни проблеми , която СЗО редовно преиздава.
Според нея обаче, те вече не са адаптация към развитието на медицината, а манипулативна игра.
Wissensgeist.tv (Телевизия, Интелектуален Дух) го обобщава така: "Състоянията се диагностицират
- но не за да се излекуват наистина засегнатите.
Целта е по-скоро да ги интегрираме в система, която се фокусира върху грижите, а не върху лечението."
Критиката на д-р Мьокли към СЗО е само една част от пъзела.
Затова Ви препоръчваме да гледате и програмите "СЗО - престъпна организация?" и "СЗО планира коварен
преврат в 194 държави", за да получите по-пълна представа.
След като критикува институциите и структурите, д-р Мьокли завършва речта си с призив
към силата на индивида и силата на общността.
Тя подчерта, че е изключително важно да не се обезкуражаваме, особено в трудни времена: Децата се нуждаят
от нашата подкрепа, независимо през какво преминават.
Дори когато сме лично атакувани или обществено осъдени, не трябва да ги изоставяме.
Нейната презентация не остави никакво съмнение, че бъдещето на здравеопазването не е в ръцете на големите системи, а в нашата
собствена смелост да поемем отговорност и да поискаме промяна.
Мога да се представя набързо.
Аз съм психиатър и лекар от 40 години.
През 1992 г. се специализирах в рамките на проучване на Националния фонд за дисоциалност в
юношеството и диференцирано проучване на младежите.
Децата и детското развитие са най-голямото ни социално богатство. (Сега преминавам на писмен немски език.)
Най-голямото благо е детето и неговото положително развитие.
Кой в тази стая се притеснява за собственото си дете?
Кой? Всеки носи дете в сърцето си. И загрижеността за всяко дете тук е уместна.
Видях това по време на подготовката за тази лекция.
СЗО - лошата новина е, че това не е започнало заради ваксинирането.
Това всъщност продължи без прекъсване в изследванията, провеждани в областта на медицината, а СЗО публикува кодовете по
МКБ (Международна класификация на болестите) за клиничните картини, а от 1948 г. и тези за психиатричните диагнози.
Всичко започна съвсем невинно с ветераните, които се разболяха и доведе до това, че всъщност тайно, под претекста на
помощ, винаги можеше да се правят изследвания върху психично болни, непълнолетни, сираци, полусираци и възрастни.
Всъщност за всички психиатрични пациенти, които са били стационарни или амбулаторни пациенти.
Защото - какво се случва вътре в нас?
Как се осмеляваме да се изправим пред нашите лекари и да кажем: "Съжалявам, но не разбирам".
Не мога да се измъкна от тази ситуация.
Можете ли да ми обясните това отново и отново.
И докато сам не го разбера, как може да ми помогне нещо?
Нищо не може да ни помогне, което не осъзнаваме в собственото си съзнание.
Но нека се върнем към децата.
Трагичното, което се е случило при тези класификации на болестите, всъщност е довело до това, че те са били придружени от
разделяне на преподаването, научните изследвания и практиката.
В психиатрията казваме "фрагментиране", всичко се разпада.
Само по себе си това всъщност е психотично.
И аз забелязах това, защото колегите ми изведнъж решиха, че съм опасен.
Наистина, защото поисках информация и разяснения за лечението на близък човек в съдебната психиатрия.
И тогава разбрах какво там всъщност се случва.
С тези диагнози, се поема и заплаща съдебно лечение, от парите на здравната каса, а народът не знае нищо за това, абсолютно нищо.
И след тези принудителни мерки, предприети в психиатрията, децата изведнъж се оказват
потиснати в своята естественост, в своето дишане.
Така че целта бяха децата.
Защото какво се случва с дете, което не може да диша?
Ако не мога да дишам, не мога да се движа свободно, какво става с интелигентността ми?
Тогава стоя там, трябва да уча, да запомням и да повтарям. И ако не съм добър, съм лош.
А най-добрият е този, който може да направи това много добре.
Има само съперничество. И се губи огромна съкровищница от мъдрост, от интуитивна мъдрост на тялото.
Добре известно е, че едно дете, даже и това дете, което в нас, разполага с около 4 милиарда байта информация,
докато в интелектуалната сфера можем да усвоим, обработим и възпроизведем само 2000 байта информация.
Същинската цел на СЗО, която тя всъщност трябва да постигне, е да гарантира, че всяко дете има достъп до чиста вода и храна.
Всъщност, СЗО би трябвало да е поела отговорността за здравето на света, за всички живи същества.
Вместо това, от 1948 г. насам тя се е специализирала в класифицирането на диагнози.
Нашите диагнози са създадени през 19-и век на базата на статистиката за смъртността.
Те намират това за интересно и е било разработено и развито в рамките на индустриализацията.
От 1996 г. в Швейцария действа и закон за задължителното здравно осигуряване.
Чрез този закон за здравното осигуряване вече е възможно да се обогатяваш по чудесен начин и да
манипулираш и определяш какво се счита за болест и какво не.
СЗО има право на глас в медицинския, а в моята област и в психиатричния сектор.
Защо се осмелявам да говоря за деца и детска психиатрия тук като психиатър за възрастни?
За детската психиатрия бих казал, че е болна, винаги е била болна, защото изследва детето на индивидуална психологическа основа.
Тя не взема под внимание околната среда.
Едно дете без среда е винаги една жертва.
Ние, без нашата среда, също сме жертва.
Това беше потвърдено за мен.
Сега към сериозните промени от МКБ10 към МКБ11 (класификация на болестите) :
Още в самото начало установих – а през последните дни отново прочетох във всички
специализирани списания – че никой вече не разбира и дума.
Но аз прочетох това в самото начало на 2023 година и видях колко сериозни промени има в личностните разстройства.
Преди това разстройствата на личността бяха разделени на десет категории, които трябваше да съществуват
трайно от пубертета насам, за да бъдат наречени така.
Интересното е, че след пандемия, продължила около две години, бяха необходими още две години, за да може психиатърът
да каже, че става въпрос за личностно разстройство, което е леко, средно или тежко, и че е необходимо лечение.
Когато започнах да работя в психиатрията, личностните разстройства бяха табу за фармацевтичните компании.
Това означаваше, че не може да се лекува човекът, а трябва да лекува шизофренията.
Шизофрениците, тези луди хора, които разказват за травми, които са преживели, за
изнасилвания, които са преживели, или Бог знае какво още.
Те са луди, те трябва да бъдат лекувани и след това няма да говорят повече за това.
Това вече не изглежда толкова интересно след годините на коронавируса. Интересно е също, че са били
необходими 40 години, за да се премине от ICD 10 към ICD 11.
Обикновено са необходими 10 или 15 години, за да се осъществи такава промяна.
Така че тази промяна вече е по същество окончателна.
Това на практика е смъртоносният удар за всички привърженици на конспиративните теории.
Но сега се замислих, че медицината всъщност е полудяла.
Психиатрията е полудяла.
Казах го още през 2011 г. в едно интервю за съдебната психиатрия.
Като засегнат роднина наистина осъзнах какво означава, когато мой роднина е измъчван в психиатричното отделение.
Ако тогава бях казала на обществеността, че в Швейцария има изтезания, че в Швейцария има принудително лечение, всички щяха
да си помислят, че тя е луда, че е шизофреничка, че тя трябва веднага да бъде лекувана,
че трябва да гълта лекарства, за да се оправи.
Не направих нищо от това. И заради това едва не се озовах на първа страница, мисля на „Tagesanzeiger“, като психиатъра от Източна
Швейцария, който заплаши Франк Урбаньок и правителствения съвет.
Разбира се, бях оправдана за всичко, но това няма значение, защото съществуването ми беше застрашено.
Много е важно да сме наясно, че тук имаме много информация и че можем да си позволим да кажем: „Всичко, което не
разбирам, искам да ми бъде обяснено, докато не го разбера, ако се отнася до моето тяло, моето лично пространство“.
И тялото ми не спира дотук.
Всяка инжекция, която влиза в тялото ми, дори ако съм бебе, бебе, малко дете, я усещам много интензивно.
Четири милиарда информационни материали говорят за това.
И моето цялостно развитие ще бъде повлияно от това.
Ако сега някой ми бие още една инжекция - няма да се случи много. Толкова съм закоравял.
Толкова пъти са ме предавали или са ми казвали глупости.
Но за детското развитие, любопитството, радостта от живота, щастието, мира, свободата – това е, което детето в нас и децата
искат. Те искат и се нуждаят от това и имат право на това.
А СЗО трябваше да бъде там, за да гарантира това и само това.
Вместо това . Да, това е много тъжно, защото напоследък все по-често виждам случаи, в които родители
губят децата си, защото не са се включили в общия поток.
Където колегите са подложени на психиатрична терапия, защото не са правили това което трябва.
Така че това вече се случва.
Но какво още е интересно в МКБ11?
Поведенческите и емоционалните разстройства с начало в детска и юношеска възраст вече не се посочват отделно.
Те сега се намират в раздела за възрастни.
Това означава, че детето вече е унищожено!
Това означава, че всички ние тук – коя тук е майка?
Всички ние тук се борим като лъвове за нашите деца и за децата на нашите деца.
А ние стоим там и не искаме това, защото просто не е подходящо за нашето дете, нито за
нашето общество, което иска да живее в мир.
Следващото, което ще дойде, са посттравматичните стресови разстройства.
Тези масивни полицейски и държавни интервенции травматизират все повече хора.
Сега най-после те включиха тези сложни стресови разстройства в каталога.
За какво?
Защото тогава те са и следващите, за които може да се полагат добри грижи.
Така че СЗО е много опасна от дълго време.
Ако се върнете назад, тя възникна от Лигата на нациите.
Лигата на нациите е създадена след Първата световна война.
СЗО я приема след Втората световна война.
След Първата световна война интересът е съвсем различен.
Публикувана е Хартата за правата на детето.
И това се промени напълно след Втората световна война.
О, да. Възниква въпросът дали това е адаптация, както се твърди, тези кодировки, които се променят, тези класификации,
поради развитието на медицината или поради политически цели.
Предходните оратори го представиха така, че аз стоях там почти като дете и си мислех, че всичко това не може да е истина.
Какво можем да направим, за да спрем тези, които се застъпват за това?
Това малцинство, което е солта в супата солта в супата, сме ние. Това е добре, но как да накараме останалите да се събудят?
Това означава, че това, което вече се е случило, наистина трябва да бъде назовано.
Във всички наши държавни институции вече са внедрени тези системи за съдебно-психиатрично регистриране на насилие и
всичко останало. Всичко беше компютъризирано, а с хората на ключови позиции беше проведено обучение.
С други думи, тя е толкова твърдо установена, че ние като индивиди нямаме никакъв шанс в тази ситуация.
Това, което правим сега тук - да се обединим, също и на други места, и да не се отказваме един от друг, когато нещо се случи
- това е начинът и примерът, от който се нуждаят нашите деца.
Без значение какво преживява детето, то се нуждае от нашата подкрепа.
И ако след това бъдем отхвърлени от всички останали и станем жертва на тормоз, дори и този тормоз ще ни помогне
да се събудим и да допринесем за благополучието на нашето семейство и на всички хора и животни на Земята.
Мислех си също, дали да сложа всички статии от "Blick" и "Tagesanzeiger" тук на един слайд?
Не си заслужаваше да му отделям време.
Всеки може да го гледа по всяко време.
От години се говори за това, колко места липсват в детските психиатрични клиники и че времето за чакане е до една година.
Знам за случай, в който настойникът трябваше да мине по този път.
Оттогава мина година и половина.
Или тя не иска лечение за детето, или такова няма. Няма лечение.
Защо?
Какво се случи в Швейцария?
И къде трябва да се поеме отговорността?
Все още има недостиг на учебни места.
Това е единственото нещо, което най-накрая беше официално признато.
Не става въпрос само за ограничения брой места, което знаем отдавна, така беше и когато аз
учех, а също за липсата на места за обучение.
Защо не сме построили места за обучение за нашите лекари?
Твърде скъпо е.
Сега се нуждаем от достъпна, но фантастична здравна система, и от 1996 г. имаме тази задължителна
здравна застраховка, но въпреки това ни липсват лекари.
И какво прави правителството?
Лекарския съюз и правителството? Те спират разрешенията на лекарите да практикуват.
Това води до недостиг на лекари, особено в областта на детската психиатрия и до днес.
А що се отнася до премиите, независимо от това какво се прави, те се увеличават неимоверно.
И до какво води това?
Това води до това, че без никой да забележи, вече 75% от осигурените лица през 2024 г.,
нямат свободен избор на лекар по-ниски премии.
Това означава, че се повтаря същото, което се случва от индустриализацията насам, а именно, че ние сме
поробени изобщо не сме свободни и трябва да получим право на вето и да го използваме и наложим.
И благодаря на всички тук за това.
С любезното съдействие на Никол Хамер, Wissensgeist.TV. Монтаж: Пол Феър. Благодарим за изключително любезното сътрудничество.