"Den 1. marts 2025 afslørede Dr. Regina Möckli, en psykiater med mere end 40 års praktisk erfaring, skånselsløst de
dybe fejl i den moderne psykiatri og det globale sundhedssystem på WHO-symposiet i Winterthur i Schweiz.
Hendes præsentation afslørede ikke kun misbruget i systemet, men satte også spørgsmålstegn ved Verdenssundhedsorganisationens
(WHO) centrale rolle som drivkraft bag en farlig udvikling.
Hun talte i klare vendinger om, hvordan børn, læger og samfundet som helhed bliver manipuleret af et system,
som for længst er holdt op med at tjene mennesker," siger Nicole Hammer fra Wissensgeist.TV.
I anden del af sin præsentation sætter Dr. Möckli blandt andet spørgsmålstegn ved WHO's rolle
som den formodede vogter af den globale sundhed.
Den henviser også til ICD , som WHO udgiver med jævne mellemrum.
Men efter deres mening er der ikke længere tale om en tilpasning til den medicinske udvikling, men om et manipulerende spil.
Wissensgeist.tv opsummerer det således: "Tilstandene diagnosticeres - men ikke
for virkelig at helbrede dem, der er ramt.
Målet er snarere at integrere dem i et system, der fokuserer på pleje frem for behandling."
Dr. Möcklis kritik af WHO er kun én brik i puslespillet.
Det kan derfor varmt anbefales, at du også ser programmerne "WHO a criminal organisation?" og "WHO plans insidious
coup in 194 countries" for at få et mere omfattende billede.
Efter sin kritik af institutioner og strukturer afslutter Dr. Möckli sin tale med at
appellere til individets styrke og fællesskabets kraft.
Hun understregede, at det er afgørende ikke at miste modet, især i svære tider: Børn har brug
for vores støtte - uanset hvad de går igennem.
Selv om vi bliver angrebet personligt eller udstødt socialt, må vi ikke svigte dem.
Hendes præsentation efterlod ingen tvivl om, at fremtidens sundhed ikke ligger i hænderne på store systemer, men
i vores eget mod til at tage ansvar og kræve forandring.
Jeg kan hurtigt præsentere mig selv.
Jeg har været psykiater og læge i 40 år.
I 1992 specialiserede jeg mig i en nationalfondsundersøgelse om dissocialitet i ungdomsårene og differentieret vurdering af unge.
Børn og børns udvikling er vores største sociale aktiv. (Jeg skifter nu til skriftlig tysk.)
Det største gode er barnet og dets positive udvikling.
Hvem i dette rum er bekymret for deres eget barn?
Hvem? Alle bærer et barn i sig. Og det er på sin plads at bekymre sig om hvert eneste barn her.
Det så jeg i forberedelserne til dette foredrag.
WHO - den dårlige nyhed er, at det ikke startede med vaccination.
Dette fortsatte faktisk uafbrudt i den medicinske forskning, og WHO udgav ICD-koderne for
sygdomme og fra 1948 også for psykiatriske diagnoser.
Det startede ganske uskyldigt med de veteraner, der blev syge, og førte til, at der altid kunne forskes
usynligt, solgt som hjælp, på psykisk syge, mindreårige, forældreløse, halvforældreløse, voksne.
Faktisk på alle psykiatriske patienter, der var indlagt eller ambulante.
For hvad sker der inde i os?
Hvor tør vi stille os op over for vores læger og sige: Undskyld, jeg forstår det ikke.
Jeg kan ikke komme ud.
Kan du venligst forklare og genforklare det for mig?
Og før jeg selv har forstået det, hvordan kan noget så hjælpe mig?
Intet kan hjælpe mig, som jeg ikke genkender i min egen bevidsthed.
Lad os vende tilbage til børnene.
Det tragiske, der er sket med disse klassifikationer af sygdomme, har faktisk ført til, at de er blevet ledsaget
af en adskillelse af undervisning, forskning og praksis.
I psykiatrien siger vi "fragment", alt falder fra hinanden.
Alene det er faktisk psykotisk.
Og jeg blev opmærksom på det, fordi mine kolleger pludselig fik den idé, at jeg var farlig.
Egentlig fordi jeg bad om information og afklaring i forbindelse med behandlingen af en slægtning i retspsykiatrien.
Og så gik det op for mig, hvad der egentlig foregik.
Disse diagnoser bruges så sammen med sundhedsforsikringen til at dække og betale for lovlig
behandling, og folk ved intet om det, intet overhovedet.
Og børnene er pludselig undertrykte i deres naturlighed, i deres vejrtrækning, efter disse tvangsforanstaltninger,
der fandt sted på den psykiatriske afdeling.
Så målet var børnene.
For hvad sker der med et barn, der ikke kan trække vejret?
Hvis jeg ikke kan trække vejret, ikke kan bevæge mig frit, hvad sker der så med min intelligens?
Så står jeg der og skal lære, huske og gentage. Og hvis jeg ikke er god, er jeg dårlig.
Og den, der kan gøre det rigtig godt, er den bedste.
Der er kun rivalisering. Og en enorm skat af visdom, af intuitiv kropsvisdom, går tabt.
Det er velkendt, at et barn, selv barnet i os, har omkring 4 milliarder bytes information til sin rådighed,
mens vi i den intellektuelle sfære kun kan absorbere, bearbejde og reproducere 2000 bytes information.
Og hele WHO's mål, som den faktisk burde nå, er at sikre, at alle børn har adgang til rent vand og mad.
Faktisk, hvis den føler sig ansvarlig for den globale sundhed, for alle levende væsener.
I stedet har den specialiseret sig i denne klassifikation af diagnoser siden 1948.
Vores diagnoser opstod i det 19. århundrede på baggrund af dødsstatistikker.
De syntes, det var spændende og arbejdede med det som en del af industrialiseringsprocessen.
Og siden 1996 har Schweiz også haft en lov om obligatorisk sygeforsikring.
Med denne sygesikringslov kan du nu blive fantastisk rig på alt, og du kan manipulere og bestemme,
hvad der betragtes som sygt, og hvad der ikke er.
Det er WHO, der bestemmer, medicinsk og på mit område også psykiatrisk.
Hvorfor vover jeg som voksenpsykiater at tale om børn og børnepsykiatri?
Jeg vil sige om børnepsykiatrien, at den er syg, og at den altid har været syg, fordi den
undersøger et barn på et individuelt psykologisk grundlag.
Den tager ikke hensyn til hans miljø.
Et barn uden sine omgivelser er altid et offer.
Uden vores miljø er vi også et offer.
Det er blevet bekræftet for mig.
Nu til de store ændringer fra ICD 10 til ICD 11 :
Det gik op for mig helt fra begyndelsen - i mellemtiden har jeg læst alle fagbladene igen i
de sidste par dage - at ingen forstår et ord.
Men jeg læste den helt i begyndelsen, i 2023. Og jeg så alvorlige ændringer i personlighedsforstyrrelserne.
Personlighedsforstyrrelser blev tidligere inddelt i ti kategorier, som skulle have eksisteret vedvarende
siden puberteten, for at de overhovedet kunne kaldes det.
For nylig, interessant nok, især efter en pandemi, der varer omkring to år, tager det yderligere to år, og alt, hvad du skal
gøre som psykiater, er at sige, at det er en personlighedsforstyrrelse, den er mild, moderat
eller alvorlig, og så er der behov for behandling.
Da jeg begyndte at arbejde i psykiatrien, var personlighedsforstyrrelser tabu for lægemidler.
De sagde, at man ikke kan behandle det, man skal behandle skizofrenien.
De skizofrene, de skøre mennesker, der taler om traumer, de har haft, voldtægter, de har oplevet, eller Gud ved hvad.
De er skøre, de har brug for behandling, og så vil de ikke tale mere om det.
Det virker ikke længere så interessant efter corona. Og det er også interessant, at det har
taget 40 år at skifte fra ICD 10 til ICD 11.
Det tog normalt 10 eller 15 år, før der skete en ændring.
Så denne ændring er mere eller mindre afsluttet nu.
Dette er praktisk talt dødsstødet for alle konspirationsteoretikere.
Men nu har jeg tænkt på, at medicinen faktisk er blevet vanvittig.
Psykiatrien er blevet vanvittig.
Det sagde jeg allerede i 2011 i et interview om retspsykiatri.
Som berørt pårørende har jeg virkelig forstået, hvad det betyder, når min pårørende bliver tortureret på en psykiatrisk afdeling.
Hvis jeg dengang havde fortalt offentligheden, at der var tortur i Schweiz, at der var tvangsbehandling i Schweiz, ville alle have
tænkt, hey, hun er skør, hun er skizofren, hun har brug for behandling nu, hun bør
tage medicin for at få hende på ret køl igen.
Jeg gjorde ikke noget af det. Og jeg endte næsten på forsiden af Tagesanzeiger, tror jeg, som psykiateren fra det østlige
Schweiz, der truede Frank Urbaniok og regeringsrådgiveren.
Jeg blev selvfølgelig frikendt for alt, men det er ligegyldigt, for det truer min eksistens.
Det er meget vigtigt, at vi altid er klar over, at vi har en masse information herinde, og at vi tør sige, at hvis der er
noget, jeg ikke forstår, vil jeg have det forklaret, indtil jeg kan forstå det, hvis
det drejer sig om min egen krop, mit eget rum.
Og min krop stopper ikke her.
Hver eneste indsprøjtning, der kommer ind på mit værelse, uanset om jeg er et spædbarn, en baby
eller et lille barn, mærker jeg meget intenst.
Fire milliarder informationer er berørt af dette.
Og hele min udvikling er påvirket af det.
Hvis jeg får en ny nu, vil der ikke ske meget. Jeg er så hærdet.
Jeg er blevet forrådt så mange gange eller fortalt noget vrøvl.
Men for barnets udvikling, nysgerrighed, livsglæde, glæde, fred, frihed, det er, hvad barnet i os og børn ønsker. De
ønsker og har brug for det, og de har ret til at gøre det.
Og WHO ville være der for at sikre dette og kun dette.
I stedet . Så det er en meget trist ting, for jeg har for nylig set sager, hvor forældre mister deres børn, fordi de ikke deltog.
Hvor kolleger bliver psykiatriseret, fordi de ikke deltog.
Så det finder sted.
Men hvad er ellers interessant i ICD 11? .
Adfærds- og følelsesmæssige forstyrrelser med debut i barndommen og ungdommen er ikke længere opført separat.
De er nu under voksenkapitlerne.
Så det betyder, at barnet allerede er blevet udryddet!
Det betyder alle os her - hvem er mor?
Alle os, der er her, kæmper som løver for vores børn og børnebørn.
Og vi står der og vil ikke have det, for det er simpelthen ikke rigtigt for vores barn eller
for vores samfund, som gerne vil leve i fred.
Det næste, der kommer, er posttraumatisk stresslidelse.
Flere og flere mennesker bliver traumatiseret af disse massive indgreb fra politiets og statens side.
Nu har de endelig inkluderet disse komplekse stresslidelser i kataloget.
Hvorfor?
For så er de også de næste, der kan blive passet godt på.
Så WHO har været meget farlig i lang tid.
Hvis du tænker tilbage, så opstod det i Folkeforbundet.
Folkeforbundet blev grundlagt efter Første Verdenskrig.
WHO overtog det efter Anden Verdenskrig.
Efter Første Verdenskrig var der en helt anden interesse.
Charteret om børns rettigheder blev offentliggjort.
Og det ændrede sig fuldstændigt efter Anden Verdenskrig.
Åh, ja. Spørgsmålet er, om det er en tilpasning, som det hævdes, i hvert enkelt tilfælde disse koder, der ændrer
sig, disse klassifikationer, på grund af den medicinske udvikling eller på grund af politiske mål.
De tidligere talere har præsenteret det på en sådan måde, at jeg faktisk stod der næsten som
et barn og tænkte, at det ikke kunne være sandt.
Hvad kan vi gøre for at stoppe dem, der går ind for dette?
Dette mindretal, saltet i suppen, som vi er, det er fint nok, men hvordan kan vi få de andre til at vågne op?
Det betyder, at det, der allerede er sket, virkelig skal navngives.
I alle vores statslige institutioner er disse retspsykiatriske registreringssystemer om vold og alle mulige ting allerede
blevet computeriseret og uddannet i alle de vigtige afdelinger.
Det er med andre ord så fasttømret, at vi som individer ikke har en chance i denne situation.
Det, vi gør her nu - at stå sammen, også andre steder, og ikke give op over for hinanden, når der sker noget -
det er den måde og det eksempel, vores børn har brug for.
Uanset hvad barnet oplever, har det brug for vores støtte.
Og hvis vi efterfølgende bliver udstødt af alle andre og oplever mobning, vil denne mobning også hjælpe os til
at vågne op og bidrage til vores families trivsel og til alle mennesker og dyr på jorden.
Jeg tænkte også på, om jeg skulle lægge alle artiklerne fra "Blick" og "Tagesanzeiger" her på ét slide?
Det var ikke min tid værd.
Alle kan se det når som helst.
I årevis har man talt om, at der mangler børnepsykiatriske pladser, og at ventetiden er op til et år.
Jeg kender til et tilfælde, hvor en værge skulle gøre dette.
Nu er der gået halvandet år.
Enten vil hun ikke have nogen behandling for barnet, eller også er der ingen. Der er ingen behandling.
Hvorfor?
Hvad skete der i Schweiz?
Og hvor skal ansvaret placeres?
Vi har stadig mangel på studiepladser.
Det er det eneste, der endelig er blevet officielt indrømmet.
Det er ikke kun numerus clausus - det har vi vidst længe, det var allerede tilfældet, da jeg
var studerende - men manglen på studiepladser.
Hvorfor har vi ikke bygget studiepladser til vores læger?
Det var for dyrt.
Vi har brug for et billigt, men fantastisk sundhedsvæsen, og vi har haft denne obligatoriske
sygesikring siden 1996, men alligevel mangler vi læger.
Og hvad gør regeringen?
Lægeprofessionen og regeringen? De stopper lægernes tilladelse til at praktisere.
Det har ført til mangel på læger, især inden for børnepsykiatrien.
Og hvad angår præmierne, så stiger de umådeligt meget, uanset hvad man gør.
Og hvad fører det til?
Uden at nogen opdager det, vil 75 % af de forsikrede derfor ikke længere kunne vælge læge frit i 2024 for at få lavere præmier.
Med andre ord er det en gentagelse af, hvad der altid er sket siden industrialiseringen, at vi er slaver her
og slet ikke er frie, medmindre vi får en kvasi-veto-rettighed og bruger og håndhæver den.
Og tak til alle her for det.
Med tilladelse fra Nicole Hammer, Wissensgeist.TV. Filmredigering: Paul Fehr. Vi vil
gerne takke for det meget venlige samarbejde.