"Властите често се насочват към семействата за незначителни неща, като например стил на възпитание, проблеми в училище или непълни
документи, докато сериозните случаи на насилие и злоупотреба в домове, резидентни групи или
други институции не се преследват последователно."
Проф.Д-р Уве Тевес е дипломиран психолог и дълги години е бил ръководител на Катедрата по
медицинска психология в Медицинския факултет в Хановер.
Освен това е съдебен експерт по семейноправни и наказателноправни производства и медиатор в семейни съдилища.
Благодарение на работата си като съдебен експерт и в наказателни производства, свързани с деца като жертви на
насилие, той е навлязъл в цялата проблематика и точно и подробно разкрива злоупотребите.
А пропорционалността на мерките?
Правилно ли е преценен факторът разходи-ползи за тази сериозна намеса в семейството?
Подчертават се и отрицателните последици, като например стрес или разстройства на привързаността, които
всъщност не трябва да са по-големи от очакваните ползи.
Проф. д-р Уве Тевес хвърля светлина върху всичко това и още повече в своята лекция: "Психологически стрес и последващи
увреждания на здравето на децата след поемане на грижа".
Бихме искали да благодарим на Axion Resist за предоставянето на тази важна презентация, която беше записана като част
от техния конгрес на тема "Как изглежда държавната защита на семействата в действителност?" беше записана.
Помогнете ни, скъпи зрители, и разпространете информацията за тази програма.
Уважаеми г-н Христидис и г-жа Христидис, познаваме се от доста време.
Много ви благодаря за милите думи. Малка поправка:
Не съм учила медицина, имах катедра по медицинска психология, но по професия съм психолог.
Не мога да кажа почти нищо от собствения си опит за това, което сте съобщили тук, във въведението.
Но общият фон - напълно сте прав - е проблемът с вторичната опасност за децата и опасността за държавата.
С други думи, проблемите, които се създават за децата, на които всъщност трябва да се помогне, се създават от
онези, които се преструват, че искат да помогнат на тези деца.
Казвам това напълно безпристрастно. И също така виждам задачата си сега като първоначално предоставям кратък преглед на сценария,
що се отнася до децата, а не толкова до родителите в този случай, въпреки че това,
разбира се, винаги е било моя професионална грижа.
Защо мога да си позволя да говоря за това?
Това се дължи на съответния професионален опит, който имам.
През по-голямата част от годините работих в областта на психиатрията, клиничната психология и накрая и в медицинската
психология - основно в Медицинския университет в Хановер.
Това беше на пълно работно време, на непълно работно време, както казах, като съдебен експерт, а след това и като лектор
в задължителното обучение за деца и юноши и психотерапевти.
Също така в по-нататъшното обучение на специалисти в областта на семейното право, по-специално съдии,
адвокати, експерти и служби за социално подпомагане на младежи.
За мен винаги е било важно да обединявам различните специализирани дисциплини.
Организирахме и някои събития, които преминаха много добре и в които участваха всички страни, всички групи.
Специфичният експертен опит, както казах, като назначен от съда експерт за - специално за тази тема, исках да кажа -
експерт по дела за попечителство на деца и по наказателни производства, свързани с деца, жертви на насилие.
След това в консултирането на родители и деца в случаи на домашно насилие. Имахме консултативен център в нашия институт.
Консултиране на центровете за приемна грижа за това как да направят условията в тях подходящи за деца и
допълнително обучение на професионалисти по въпроси, свързани с вторичната опасност за децата.
Какво могат да направят, за да избегнат това?
Често те дори не осъзнават какво правят там в детайли.
Предизвикателството, когато възникне въпросът за необходимостта от поемане на грижа за дете поради риск за неговото
благосъстояние, е, че специалистите от следните области обикновено трябва да работят заедно, за да намерят решения:
От една страна, има специалисти от системата на семейните съдилища, т.е. съдии, прокуратурата и полицията,
административните съдилища и службите за закрила на детето, т.е. службите за закрила на младежта и здравната
система, например съдебна медицина или психологическа оценка.
Това е много пъстър спектър и те не разполагат с много възможности за съвместно обучение.
За тези групи има и малко обща литература.
Основният проблем, който ме интересува тук, е, че мерките, предприети от системата за помощ, винаги създават
допълнителна, т.е. вторична тежест за засегнатите деца.
Имам предвид по-специално стреса, причинен от мерки, които често трябва да се прилагат при трудни обстоятелства и които
могат да бъдат травмиращо преживяване за засегнатите деца.
Не е задължително това да се случва във всеки случай. Но може да бъде.
Това винаги е свързано с разпадане на връзките и отношенията, което може да има особено отрицателно въздействие върху
по-нататъшното развитие на тези деца, както и с продължаващите страхове и несигурност на
децата по отношение на бъдещите им очаквания.
Това не е всичко, но има няколко акцента.
Когато трябва или искате да съпоставите такива различни неща, винаги се сблъсквате с дилемата, че трябва да
разпознаете различни рискове и да ги свържете един с друг, които не са независими един от друг.
За всяка мярка първо трябва да се прецени дали очакваната полза е в разумно съотношение с
последващите тежести, които винаги са свързани с нея.
Ако при тези обстоятелства децата реагират забележимо, често е трудно да се установят и обосноват
действителните причини за забележимото им поведение.
И ако тези последващи тежести станат твърде големи, тогава говорим и за вторичен риск за благосъстоянието на детето
поради неправилно поведение от страна на системата за подкрепа.
Нека първо да разгледаме целевата група, за която говорим тук. Какви са тези деца?
През 2024 г. около 40 000 деца и младежи в Германия са били подложени на грижи поради риск за тяхното благосъстояние.
Освен това системата за подкрепа, която отговаря за това, беше поставена под въпрос от около 30
000 непридружени пристигащи непълнолетни мигранти.
Това е напълно разумно, не искам да критикувам, но трябва да се вземе под внимание.
По данни на Федералната статистическа служба през 2023 г. 215 000 деца ще живеят в домове или приемни семейства.
Но от психологическа гледна точка е важно, че около половината до две трети от децата в тази целева група са
остро, а в някои случаи и хронично обременени от тежки психични проблеми в зряла възраст.
Правилата на играта, според които се структурират действията в тази помощна система, са определени със закон.
На първо място, съществуват конституционно определените основни права, които се
характеризират с различни права и задължения на участниците.
На първо място, основното право на детето или децата да бъдат отглеждани и обгрижвани от своите родители.
Това е начинът, по който се случва, и не можете да преговаряте за това.
След това правото на родителите на техните деца, тъй като според Конституционния съд по принцип е в интерес на
детето, ако то живее с родителите си, а не с чужди хора.
И накрая, на трето място, задължението на държавата да защитава децата и да гарантира, че родителите, които не
изпълняват задълженията си, се насърчават да ги изпълняват.
Правните изисквания за поемане на грижа за деца също са доста прозрачни.
Няма много за обсъждане.
На първо място, трябва да е ясно, че съществува устойчив риск.
Това означава, че трябва да е налице значителна вреда или да е разумно вероятно да настъпи.
Освен това мярката трябва да е пропорционална.
Това означава, че не трябва да има възможност за намеса с по-леки средства, например
амбулаторни мерки или преместване при роднини.
И накрая, трябва да се претеглят разходите и ползите.
Това означава, че възможността за отрицателни последици, като стрес и разстройства на привързаността, не
трябва да е по-голяма от очакваните или очакваните ползи.
И накрая, което винаги се пропуска, тази мярка трябва да е необходима в конкретния случай. И трябва да е подходяща.
Това са правни, а не психологически термини.
Те се прилагат и в съдебната практика.
Също така се пропуска къде е тежестта на доказване в такива случаи.
Тежестта на доказване на необходимостта от поемане на грижа за дете се носи от службата за
социално подпомагане на младежи или от семейния съд.
Според Федералния конституционен съд властите не могат да изискват от родителите да представят
положителни доказателства за своите родителски умения.
Сега не искам да изпадам в конкретни примери.
Кимнахте, че това рядко се случва в ежедневието на съда, не е нужно да го подчертавам тук.
И накрая, според Федералния конституционен съд, държавата не може да замени родителската отговорност със
свои собствени представи за подходящо отглеждане на деца.
Понякога се учудвате, когато четете съдебните решения.
Но това са законови изисквания, а не нещо, което съм измислил аз или някои психолози в кулата си от слонова кост.
Федералният конституционен съд обобщава това, като казва, че родителите и техните социално-икономически условия
на живот са част от съдбата и риска за живота на детето.
Тези мерки обаче винаги са свързани с рискове при вземането на решения.
Тези рискове естествено насърчават и регулаторния провал.
Нека обясня два вида неуспех с пример.
Сега не искам да обсъждам това твърде задълбочено.
От една страна, бяха избегнати интервенции, които всъщност биха били спешно необходими.
Това е, което винаги предизвиква голям отзвук в пресата.
Хамбург, 2005 г.: Седемгодишната Джесика умира от глад в дома си, въпреки многократните
сигнали за пренебрегване от страна на трети лица.
2007 г. Дари, Шлезвиг-Холщайн: Пет деца умират, тъй като властите не предприемат последващи действия във връзка с
информация от трети лица за психично заболяване на майката.
2012 г. Хамбург: момичето Клаудия Шантал умира от свръхдоза метадон след години на
пренебрегване на информация от трети страни.
В Шварцвалд през 2015 г.: тригодишният Алесио умира, защото властите пренебрегват медицинските доклади за лошо отношение.
Само личен коментар. Така че това са и моите лични преживявания, от които няма да се отърва до края на
живота си и които тази вечер отново бяха в съзнанието ми.
Къде бяхте свидетел, част от тази система, която не можеше да го предотврати?
Дори и да участвате, изобщо не сте упълномощени да действате като експерт.
И това са смъртни случаи, а в някои случаи при определени обстоятелства - това е само върхът на айсберга.
Мога да ви разказвам за него с часове. Но нека засега да оставим това.
Можете да обсъдите и това. Не искам да навлизам в дълбочина тук.
Освен това, разбира се, властите не успяват да се справят и с несериозните, преждевременни
интервенции, които водят до необратими вреди за децата.
Тук ще се огранича с един пример, който вероятно всички познавате.
Така нареченият скандал за злоупотреба с Worms през 90-те години на миналия век също предизвиква голямо вълнение в пресата.
Повечето хора знаят какво се има предвид под това, че много деца са били взети под опека въз основа на неверни твърдения
на неквалифициран служител на детска градина, самозван експерт, а съдебното производство се е проточило с години.
Това също ви довежда до отчаяние. Получавате дело на масата.
Да, как така детето сега е в дома, при ужасяващи обстоятелства?
Да, защото един учител веднъж се обадил в службата за младежки грижи по някаква причина, нищо драматично, и служителят на
службата за младежки грижи, вместо да се обърне към професионална помощ, например към детска и юношеска
психиатрия, просто се обадил в самозван консултативен център, какво правите в такива случаи?
Да, винаги препоръчваме детето да бъде поверено на грижи.
И тогава се създават факти, които трудно могат да бъдат разрешени и които се утвърждават.
Нека разгледаме набързо други сиви зони, които увеличават риска от грешни преценки.
През последните години все по-голямо внимание се обръща на емоционалната опасност за
децата, дължаща се на емоционално насилие.
Не искам да отричам, че децата също могат да бъдат подложени на психическо насилие или
психическо малтретиране. Въобще не става дума за това.
Но по-трудните в тази област са наистина слабо дефинирани.
Всички участващи професионалисти имат огромно поле за действие, за да интерпретират това според възможностите си.
А правната сигурност на засегнатите деца и родители е почти нулева, особено в тази област.
Това обикновено води до прекомерно използване на психиатрични диагнози за деца и родители от
специалисти, които нямат никакъв диагностичен опит.
Младежки работник, който веднъж е преминал курс за обучение през уикенда, казва.
Тя диагностицира майката с хистрионно личностно разстройство и т.н.
Ако е необходимо, се получава медицинско становище от психиатър, който не е запознат с криминалистиката.
Просто я питат и тя разговаря с жената в продължение на четвърт час и потвърждава диагнозата в полза на
службата за социално подпомагане на младежи, която обикновено може и може да бъде поставена само.
Днес съвсем не е така, но все пак може и трябва да се зададе, ако сте прекарали месеци в задълбочено опознаване на тази личност.
Освен това липсва експертен опит за експертна проверка на такива справки. Това е, което току-що очаквах.
И накрая, претенцията за суверенитет на тълкуването от страна на самозвани експерти и лобистки групи.
Това е широко поле. Може би ще се върнем към нея.
За какво, ще го кажа анекдотично, води подобно патологизиране на замесените хора?
Това води например до това, че децата, които отхвърлят единия си родител, биват диагностицирани със синдрома на родителското
отчуждение, дори ако имат основателни причини за това отхвърляне.
Или че децата, които имат особено близки и висококачествени отношения с един от родителите, се наричат "родителски".
Особено за някои майки е доста трудно да намерят разумен баланс.
А това, че има твърде много любов, твърде много любов, дори от собствената майка, е нещо, което дори аз, на
преклонна възраст, осъзнах едва през последните години. Искам да кажа това с ирония, съжалявам.
Или пък майки и бащи, които могат да бъдат наречени родители-хеликоптери, което също не е много приятно за тези деца.
Но само защото тези родители са много загрижени за здравето на децата си, те изведнъж са
диагностицирани със синдрома на Мюнхаузен по поръчка.
Децата трябва да бъдат взети под опека.
В такива случаи трябва да се вземе предвид и уязвимостта на съответните деца.
Вече казах, че това не са обикновени деца.
Рисковата група е силно обременена от евентуални предишни увреждания, които невинаги са причинени от родителите.
Но има епидемиологични проучвания на деца, на пренебрегвани или малтретирани деца.
Тогава често се наблюдават следните разстройства:
Тревожност, депресия, агресивно-социални разстройства, хиперкинетични разстройства като ADHD, разстройства на
привързаността, посттравматични стресови разстройства, самонараняващо поведение, склонност към самоубийство,
злоупотреба с наркотици или психосоматични оплаквания, като например нарушения на съня и повишено възприемане на болката.
Честотата на заболяването е от 50 до 75 % от тези деца.
Диагностичната дилема обаче се състои в това, че всяко от тези разстройства може да има и напълно различни причини.
Това не е доказателство за злоупотреба.
Възможно е разстройството да е предизвикано или изострено от раздяла със семейството, например.
Това разстройство често изчезва след година или две след поемането на грижата.
И тогава всички казват: аха, добре е, че сме взели детето под опека.
Не, защото това разстройство след поемане на грижа не е доказателство за преживяно малтретиране, тъй
като подобни симптоми често водят до спонтанна ремисия, дори и да не са причинени от малтретиране.
Нека да разгледаме накратко действителните обективни стресови фактори, свързани със задържането.
Така че състоянията са предимно или почти винаги травмиращи.
Острите мерки във всеки случай.
Някои от децата биват прибирани от училище от полицията или внезапно непознати хора
застават на вратата и казват: "Сега ще те приберем".
Освен това винаги има разделение. А разделянето винаги води до последващи смущения.
Дори и децата да страдат от родителите си, трябва да се вземе предвид, че раздялата с тях може
да доведе до разстройства, свързани с раздялата.
Това трябва да бъде ясно разграничено и оценено поотделно.
След раздялата обикновено липсват достатъчно възможности за връзка и сближаване на децата.
Това означава, че те изпадат в дълбока дупка.
След това неадекватни медицински или терапевтични грижи.
Често се пренебрегват вредните влияния на околната среда от страна на другите деца в центъра, както и средата, в която попадат
децата, които трябва да бъдат защитени от средата на произход.
Или чрез заклеймяване в училище, например, че си дете от дома или нещо подобно, разпределяне на ролите.
Съществуват и редица съпътстващи разстройства за тези последващи психологически реакции. Най-общо
казано, това са предимно разстройства на адаптацията.
Според диагностичния наръчник разстройствата на адаптацията се разбират като остри разстройства,
причинени от стресови събития или драстични промени в живота.
Типични симптоми на такива последващи реакции са страхове, тревожност, чувство на безпомощност, нарушения в социалното
поведение, диссоциално поведение, агресивност, реакции на скръб до хоспитализация, регресивно поведение,
смучене на палец, напикаване в леглото, бебешки приказки.
Вторият събирателен термин за типичните последващи реакции е "разстройства, свързани с травмата".
Много от тези деца също са травмирани от мярката.
Последствията от травмата са реакции на извънредни заплахи, които детето преживява като
катастрофални и които водят до дълбоко отчаяние.
Типичните симптоми са силни преживявания на страх, безпомощност и ужас, които често са свързани с възбудено поведение на децата.
След това за това поведение се обвиняват родителите като виновни за неуспеха, въпреки че то е причинено от мярката.
Често съм забелязвал това по време на оценяването.
Трудно е да се обясни това на службата за социално подпомагане на младежи или на системата за помощ като цяло, или дори на съда.
От какво се нуждаят тези уязвими деца? Те се нуждаят от добре организирана спешна помощ.
Това не може да се отрече.
Те се нуждаят от доверителна връзка с надежден настойник, след като бъдат взети под грижа.
И те се нуждаят от перспектива за живот, която да отговаря на личните им нужди и способности.
Винаги, когато съм се занимавала с тези случаи, съм ги посещавала на място, в приемните семейства, в заведенията
за грижи. Също така съм давал съвети на такива заведения.
Със сигурност има добри организации, които не се противопоставят на съветите и искат да работят върху себе си.
Но трябва да се запозная с обстоятелствата. Познавам и среди от родителските райони, които понякога са плашещи.
Но това, което научих в домовете за възрастни хора, би струвало отделна книга.
И след това, разбира се, възможно най-бързо да се изясни планираната продължителност на мярката и да се гарантира,
че необходимите терапевтични мерки са предприети незабавно.
Само преди няколко години три деца са били взети под опека. Причините бяха глупави.
След това ги посетих в един дом и и трите деца имаха наследствено заболяване.
Те са били отнети, защото родителите са направили твърде малко, за да се противопоставят на това.
През трите години, за които казват, че все още се опитваме, нищо не се е случило.
Бих искал да го представя накратко по следния начин.
Съществуват два източника на непълноценно поведение.
Една от тях са систематичните грешки, които отделните области генерират поради специфичните си условия на работа.
А втората част, втората област, са системните грешки.
Това означава, че ако те също работят заедно, за да търсят решения, нещата могат да се усложнят още повече.
Нека за момент се спрем на специфичните за предмета дефицити.
В случая със съдилищата това, разбира се, е много обобщено и опростено, но по същество е вярно в този епизод.
Недостатъците в съдилищата често се изразяват в това, че конституционните изисквания за оценка на риска не се вземат
предвид в достатъчна степен или че се тълкуват неправилно.
И че отговорността за правно-нормативната преценка на конкретния случай, която е позволена само на юристите, т.е. само
на съдилищата, след това с удоволствие се делегира на други.
Например към службата за социално подпомагане на младежи или към психологически експерти,
които не могат и нямат право да правят това.
След това обаче съдът приема тяхната правна преценка.
След това с бюрата за социално подпомагане на младежи, които претендират за едностранен суверенитет на тълкуването за себе си.
Които знаят точно кое е най-доброто. И не ви позволяват да говорите с тях за това.
И които във връзка с разпределянето на деца в заведения за грижи имат предвид не само нуждите на
децата, но често и бизнес интересите на доставчиците.
Това е отделна тема. Разбира се.
Има деца, на които се плаща по 30 000 евро на месец.
Те сменят помещенията си на всеки шест месеца.
След това има настойници ad litem. Процесуалните съветници - знаете кои са те, не е необходимо да
обяснявам - идват от различни професионални групи.
И затова също имат различни гледни точки.
Въпреки това техните оценки на родителските умения и компетентността за подкрепа често не са подкрепени с факти.
Вместо да се опират на проверени факти, те се основават на субективни мнения.
При това понякога играят роля и несъществени съображения.
Например желанието да се санкционира лошото поведение на родителите.
А някои от съдиите делегират много отговорности.
На един конгрес, който проведох веднъж, съдия дойде под ръка с млада дама и я представи:
"А това е моят попечител ad litem" - трябваше да изнесе лекция.
"Вече не правя нищо без моите правни съветници."
Не можах да се сдържа да не направя забележката, която той след това каза пред публиката.
"О, точно така, винаги съм мислела, че това е настойникът ad litem, настойникът на детето, а не съдията."
Това не е толкова просто, но по същество попадна в болно място.
Експерти, а именно експерти без професионален опит, с такива рискови групи.
Така че не наричаме това полева експертиза.
Това често води до погрешна диагностика и неправилни оценки на риска и прогнози.
Клиентите, т.е. службите за социално подпомагане на младежи и съдилищата, естествено предпочитат експерти, които са по-склонни
да потвърждават предварителните мнения на системата за помощ.
При това те се ограничават до доста повърхностни псевдотестове и обикновено пренебрегват противоречивите резултати.
Така че именно тази област е благодарна за хората, които биха искали да станат експерти, но все още нямат специализирани
познания , защото те също така знаят, че ако пишат след устата на съдиите или на службата за
младежко подпомагане, ще получат нови задачи.
Освен това има и специалисти по закрила на детето, които не са подходящо обучени да работят с деца,
преживели силен стрес или дори травма, и поради това изобщо не разбират какво се случва с децата.
Как да изградите отношения на подкрепа с тях, за да ги придружите през трудния преходен период или, ако е необходимо,
да ги подготвите за завръщане в родното им семейство.
И накрая, заведенията за грижи, в които бизнес интересите заемат централно място и които често разпределят местата си за деца,
с които самите те са претоварени поради специални изисквания.
Както казах по-рано, това често води до парадоксални ситуации, в които деца с особено тежки увреждания, които са отнети от
семействата им, тъй като децата не са се възползвали от терапевтична помощ или не са я получили - не
е лесно да се намери - след това остават и без терапевтична грижа в приемното семейство.
И накрая, слабостите на системата.
С други думи, ако се проведе официално разследване на благосъстоянието на дете, се задейства широка система за
подкрепа, някои от участниците в която не са достатъчно квалифицирани и която също е податлива на скрито постигане на
консенсус или на битки за интерпретативен суверенитет, така че по-нататъшната съдба на
засегнатите деца често прилича на лотария.
Децата, които имат нужда от помощ, са пренебрегвани.
Други деца са претоварени или дори травмирани, без да имат нужда от това.
Мерките, които всъщност са били предназначени да облекчат тежестта върху децата, се превръщат в допълнителна тежест.
Ще пристъпя към обобщение - трябват ми още пет минути, за да обобщя основните точки.
На първо място, това е мъчителната бавност на процедурите.
Настоящите институционални и правни условия са толкова неадекватни, че е почти невъзможно да се избегне налагането
на тежки допълнителни тежести върху тези уязвими деца.
След като децата бъдат взети под закрила, често има големи забавяния при вземането на решение и започването на мерки за
подкрепа, тъй като обработката от службите за социално подпомагане на младежи и съдилищата понякога отнема
твърде много време поради претоварване и липса на ресурси.
Психологическите експерти също се нуждаят от още няколко месеца, за да извършат своята оценка.
Това често означава, че децата трябва да сменят приемните си семейства няколко пъти: от дежурното приемно
семейство до първото приемно семейство, което след това е претоварено, след това има второ приемно семейство.
Това често води до допълнителни забавяния, като се появяват допълнителни тежести, когато има и висящо наказателно
производство, наказателно производство срещу родителите или трети лица, и семейните съдилища трябва
да изчакат резултата от наказателното разследване.
При по-големите деца може да се наложи да се направи психологическа оценка.
През това време професионалните помощници нямат право да обсъждат подробно с децата стресовите фактори.
Имате проблеми с прокуратурата.
Възможностите за сътрудничество, те също така нямат право да провеждат дискусии за подкрепа с децата през това време.
В този случай възможностите за сътрудничество с родителите за устойчиво планиране на мерките
за грижи и подкрепа винаги са много ограничени.
И ако впоследствие се окаже, че подозренията срещу родителите са неоснователни, междувременно може да е настъпило
необратимо отчуждаване, особено в случай на малки деца, както например в скандала с малтретирането във Вормс.
Повечето от децата не се върнаха вкъщи.
Вторият момент е препълнената система за помощници.
В изясняването на въпроса за необходимите и подходящи мерки за детето обикновено участват
няколко лица и институции с различна квалификация.
По-специално, родителите като засегнати страни в производството с техните страни в производството. Това е една страна.
След това има съдилища, служби за социално подпомагане на младежи, попечители на деца ad litem, психологически
експерти, специалисти по семейна подкрепа и закрила на детето.
Забавянията могат да се дължат на различията в мненията, които често водят до съревнование за тълкувателен суверенитет.
От друга страна, често може да се наблюдава скрито постигане на консенсус, който след това се прилага в нормативната уредба, дори
и в тези разпоредби, които са ориентирани не толкова към нуждите на децата, колкото към
предимствата на професионалните участници.
В края на краищата трябва да имате предвид, че юрисконсултите, експертите, заведенията за грижи,
семейната помощ - всички те печелят пари от производството.
Подобни зависимости насърчават готовността да се приемат договорености, които не са в интерес на детето.
Междувременно в медиите се появяват все повече съобщения за неуспехи във всички области, като се отправят сериозни критики
към властите, чийто екшън понякога изглежда не толкова като грижа, колкото като патернализъм, тъй като служителите често са
слабо обучени и се връщат към разказите на лобистки групи или към стандартните аргументи при неформалното постигане на консенсус,
които вече не отговарят на спецификата на конкретния случай.
Това са все фундаментални решения с текстови модули, които вече знаете наизуст, ако сте прочели обяснителните бележки.
След това не се обръща достатъчно внимание на уязвимостта на децата.
За всяко дете полагането на грижи е свързано с тежък психологически стрес и увреждане.
До две трети от тези деца вече са силно обременени и затова реагират особено чувствително на тези мерки.
Не бива да се поставя под съмнение, че вземането на деца под закрила може да е необходимо за тяхната защита.
Такива мерки обаче са оправдани само ако, от една страна, на децата може да се осигури дългосрочна безопасност и ако се
гарантира, че тези мерки отговарят на изискванията, които тези специални деца поставят
пред своите настойници в отделните случаи.
При сегашните условия съдбата на тези деца е по-скоро лотария, тъй като резултатите от тези мерки не са много
обнадеждаващи, а слабостите на системата са очевидни.
Освен или след вече тежкото бреме в предишната им среда, много от тези деца се сблъскват допълнително с
недостатъците на една система, която изобщо не може да изпълни мандата си да помага под тази форма.
И не на последно място, това беше и моята област на работа в медицината, моята област на интерес: управление на качеството.
Затова не можете да очаквате качествена информираност в тези области.
Тоест, така или иначе съдиите казват, че нашият критерий за качество е процесът на обжалване.
Те ни казват, когато сме се объркали, което, разбира се, обикновено не се очаква в тези области.
С други думи, липса на информираност за качеството.
Понастоящем няма признаци за сериозни реформи в тази област.
Няма никакъв контрол на качеството.
Най-големите печеливши в този непрозрачен бизнес са недостатъчно квалифицирани експерти с необичайно високи доходи.
Хамър е направил екстраполация и е стигнал до общи експертни разходи от над два милиарда евро
годишно, не само за поемане на грижи за деца.
Не е нужно да ви обяснявам, че това не е резултат от голям брой хора, а от много целенасочено лобиране.
Друг фактор за разходите са, разбира се, заведенията за грижи, които са особено заинтересовани от деца със силен
стрес поради по-високите цени на грижите и естествено задържат тези деца при себе си възможно най-дълго.
След това те имат и свои психолози, които работят в тази институция и, разбира се, пишат това,
което е в полза на интересите на институцията.
Освен това, ако мога да кажа в заключение, те нямат голям интерес да подкрепят по какъвто и да е
начин контактите на тези деца с родните им семейства.
Благодаря ви за вниманието и ви пожелавам да продължавате да успявате.
Знаете ли за случаи на незаконно задържане?
След това ги въведете на адрес vetopedia.org/en/en/withdrawal.
Връзката ще намерите под тази програма.