"Úřady se často zaměřují na rodiny kvůli banálním záležitostem, jako je styl výchovy, problémy ve škole nebo neúplné dokumenty,
zatímco závažné případy násilí a zneužívání v domácnostech, pobytových skupinách nebo
jiných institucích nejsou důsledně stíhány."
Prof. Dr. Uwe Tewes je diplomovaný psycholog a dlouhá léta vedl katedru lékařské psychologie na Lékařské fakultě v Hannoveru.
Je také soudním znalcem v rodinných a trestních řízeních a mediátorem pro rodinné soudy.
Díky své práci soudního znalce a v trestních řízeních týkajících se dětských obětí násilí má vhled do celé
problematiky a dokáže přesně a obšírně poukázat na zneužívání.
A co přiměřenost opatření?
Je u tohoto závažného zásahu do rodiny správně zvážen poměr nákladů a přínosů?
Zdůrazněny jsou také negativní účinky, jako je stres nebo poruchy vazby, které by ve
skutečnosti neměly být větší než očekávané přínosy.
Prof. Dr. Uwe Tewes ve své přednášce "Psychický stres a následné poškození zdraví u dětí po
převzetí do péče" osvětluje všechny tyto a další aspekty.
Rádi bychom poděkovali společnosti Axion Resist za zpřístupnění této důležité prezentace, která byla natočena v
rámci kongresu na téma "Jak vypadá státní ochrana rodin ve skutečnosti?". byl pořízen záznam.
Pomozte nám, milí diváci, a šiřte informace o tomto programu.
Vážený pane Christidisi a paní Christidisová, známe se již delší dobu.
Děkuji vám za vaše milá slova. Malá oprava:
Nestudoval jsem medicínu, měl jsem katedru lékařské psychologie, ale povoláním jsem psycholog.
K tomu, co jste zde uvedl v úvodu, mohu z vlastní zkušenosti říci jen málo.
Ale společným pozadím - máte naprostou pravdu - je problém sekundárního ohrožení dítěte a ohrožení státu.
Jinými slovy, problémy, které vznikají dětem, jimž by se mělo skutečně pomoci, vytvářejí ti,
kteří předstírají, že chtějí těmto dětem pomoci.
To říkám zcela nezaujatě. A svůj úkol nyní vidím také v tom, že zpočátku poskytnu stručný přehled scénáře, pokud
jde o děti, v tomto případě ani ne tak o rodiče, i když to samozřejmě vždy bylo mým profesním zájmem.
Proč si mohu dovolit o tom mluvit?
To je dáno příslušnými profesními zkušenostmi, které jsem získal.
Většinu let jsem pracoval na psychiatrii, v klinické psychologii a nakonec i v lékařské
psychologii - především na Lékařské univerzitě v Hannoveru.
To bylo na plný úvazek, na částečný úvazek, jak jsem řekl, jako soudní znalec, pak také jako lektor
zákonné přípravy pro děti a mladistvé a psychoterapeuty.
Rovněž v dalším vzdělávání odborníků v oblasti rodinného práva, zejména soudců, advokátů, znalců a služeb péče o mládež.
Vždy pro mě bylo důležité spojovat různé odborné disciplíny.
Uspořádali jsme také několik akcí, které se velmi dobře vydařily a do kterých se zapojily všechny strany, všechny skupiny.
Odborné znalosti v daném oboru, jak jsem řekl, jako soudní znalec pro - konkrétně pro tento obor, chtěl jsem říct -
soudní znalec v případech péče o děti a v trestních řízeních týkajících se dětských obětí násilí.
Dále pak v poradenství rodičům a dětem v případech domácího násilí. V našem ústavu jsme měli poradnu.
při poskytování poradenství střediskům náhradní péče ohledně toho, jak zajistit, aby podmínky v nich byly
přátelské k dětem, a při dalším vzdělávání odborníků v otázkách souvisejících s druhotným ohrožením dětí.
Co mohou udělat, aby se tomu vyhnuli?
Často si ani detailně neuvědomují, co tam dělají.
Problém, který vyvstane v případě nutnosti převzetí dítěte do péče z důvodu ohrožení jeho blaha, spočívá v
tom, že odborníci z následujících oblastí musí obvykle spolupracovat při hledání řešení:
Na jedné straně jsou zde odborníci ze systému rodinných soudů, tj. soudci, státní zastupitelství a policie, správních soudů a
ochrany dětí, tj. úřady péče o mládež, a ze systému zdravotnictví, například soudní lékařství nebo psychologické posudky.
Je to velmi pestré spektrum a nemají moc společného výcviku.
Pro tyto skupiny existuje také málo společné literatury.
Základní problém, kterým se zde zabývám, spočívá v tom, že opatření přijatá systémem pomoci vždy
vytvářejí další, tj. sekundární zátěž pro postižené děti.
Mám na mysli zejména stres způsobený opatřeními, která musí být často prováděna za obtížných okolností
a která mohou být pro dotčené děti traumatizující.
Nemusí tomu tak být ve všech případech. Ale může to tak být.
S tím je vždy spojen rozpad vazeb a vztahů, což může mít obzvláště negativní dopad na další vývoj těchto
dětí, stejně jako přetrvávající obavy a nejistota dětí, pokud jde o jejich budoucí očekávání.
To není všechno, ale je tu několik zajímavostí.
Když musíte nebo chcete porovnávat tyto různé věci, vždy narazíte na dilema, že musíte rozpoznat různá rizika a dát je
do vzájemných souvislostí, které na sobě nejsou nezávislé.
U každého opatření je třeba nejprve zvážit, zda je očekávaný přínos v rozumném poměru k
následné zátěži, která je s ním vždy spojena.
Pokud pak děti za těchto okolností reagují nápadně, je často obtížné určit a doložit skutečné příčiny nápadného chování dětí.
A pokud se tato následná zátěž stane příliš velkou, hovoříme také o sekundárním riziku pro blaho dítěte v
důsledku nesprávného chování ze strany podpůrného systému.
Nejprve se podívejme na cílovou skupinu, o které zde mluvíme. O jaké děti se jedná?
V roce 2024 bylo v Německu převzato do péče přibližně 40 000 dětí a mladých lidí z důvodu ohrožení jejich blaha.
Kromě toho byl podpůrný systém, který za to zodpovídá, zpochybněn přibližně 30 000 příchozími nezletilými migranty bez doprovodu.
To je naprosto rozumné, nekritizuji to, ale je to něco, co je třeba vzít v úvahu.
Podle Spolkového statistického úřadu žilo v roce 2023 v ústavní nebo pěstounské péči 215 000 dětí.
Z psychologického hlediska je však důležité, že přibližně polovina až dvě třetiny dětí z této cílové skupiny
jsou akutně a v některých případech chronicky zatíženy závažnými psychickými problémy až do dospělosti.
Pravidla hry, podle nichž jsou v tomto pomocném systému strukturovány akce, jsou stanovena zákonem.
Za prvé, existují ústavně předepsané pozice základních práv s různými právy a povinnostmi zúčastněných subjektů.
Především základní právo dítěte nebo dětí na výchovu a péči ze strany rodičů.
Tak to prostě je, o tom se nedá vyjednávat.
Dále pak právo rodičů na děti, protože podle Ústavního soudu je obecně v nejlepším zájmu
dítěte, aby děti žily s rodiči a ne s cizími lidmi.
A konečně za třetí, povinnost státu chránit děti a také zajistit, aby rodiče, kteří
selhávají, byli podporováni v plnění svých povinností.
Zákonné požadavky na převzetí dětí do péče jsou ve skutečnosti také poměrně transparentní.
Není o čem diskutovat.
Především musí být jasné, že existuje udržitelné riziko.
To znamená, že musí existovat značná škoda nebo musí být přiměřeně pravděpodobné, že k ní dojde.
Opatření musí být navíc přiměřené.
To znamená, že nesmí existovat možnost zásahu mírnějšími prostředky, například
ambulantními opatřeními nebo předáním příbuzným.
A nakonec je třeba zvážit náklady a přínosy.
To znamená, že možnost negativních účinků, jako je stres a poruchy vazby, nesmí být větší než očekávané nebo očekávané přínosy.
A konečně, a to se vždy opomíjí, toto opatření musí být v konkrétním případě nezbytné. A musí být také vhodné.
Jedná se o právní, nikoliv psychologické termíny.
Ty jsou také operacionalizovány v judikatuře.
Rovněž se přehlíží, kde v takových případech leží důkazní břemeno.
Důkazní břemeno ohledně nutnosti převzetí dítěte do péče nese úřad pro mládež nebo soud pro rodinné záležitosti.
Podle Spolkového ústavního soudu nemohou úřady vyžadovat, aby rodiče předložili
pozitivní důkaz o svých rodičovských schopnostech.
Nechci se teď ztrácet v konkrétních příkladech.
Přitakáváte, že v běžném soudním životě se tak děje jen zřídka, to zde nemusím zdůrazňovat.
A konečně podle Spolkového ústavního soudu nesmí stát nahrazovat rodičovskou odpovědnost
vlastními představami o vhodné výchově dětí.
Někdy se člověk až podivuje nad tím, jaká soudní rozhodnutí jsou vydávána.
Ale to jsou zákonné požadavky, to není něco, co jsem si vymyslel já nebo nějací psychologové ve své věži ze slonoviny.
Spolkový ústavní soud to shrnuje slovy, že rodiče a jejich socioekonomické životní podmínky
jsou součástí osudu a životního rizika dítěte.
Taková opatření jsou však vždy spojena s riziky při rozhodování.
A tato rizika přirozeně podporují i selhání regulace.
Na příkladu vysvětlím dva typy selhání.
Nechci to teď příliš rozebírat.
Na jedné straně se tak předešlo zásahům, které by byly skutečně naléhavě nutné.
Právě to vždy vyvolává v tisku velký ohlas.
Hamburk 2005: Sedmiletá Jessica umírá doma hlady, přestože jí třetí osoby opakovaně hlásí zanedbávání péče.
2007 Darry, Šlesvicko-Holštýnsko: Pět dětí zemřelo, protože úřady nepostupovaly podle
informací třetích stran o duševní nemoci matky.
2012 Hamburk: Dívka Claudia Chantal zemřela na předávkování metadonem po letech ignorování informací od třetích stran.
Ve Schwarzwaldu v roce 2015: Tříletý Alessio zemřel, protože úřady ignorovaly lékařské zprávy o špatném zacházení.
Jen osobní poznámka. Tak to jsou i mé vlastní zážitky, kterých se do konce života
nezbavím a které mi dnes večer opět přišly na mysl.
Kde jste byl svědkem, součástí tohoto systému, který tomu nemohl zabránit?
I když se na tom podílíte, nejste vůbec oprávněni vystupovat jako znalec.
A to jsou úmrtí a v některých případech za určitých okolností - to je jen špička ledovce.
Mohl bych vám o tom vyprávět celé hodiny. Ale nechme to tak.
Můžete o tom také diskutovat. Nechci to zde rozebírat do hloubky.
Pak ovšem dochází také k selhání úřadů, pokud jde o lehkovážné a předčasné zásahy, které vedou k nevratnému poškození dětí.
Omezím se zde na příklad, který pravděpodobně všichni znáte.
Velký rozruch v tisku vyvolal také takzvaný skandál se zneužíváním Wormsů v 90. letech.
Většina lidí ví, o co se jedná, když byla řada dětí odebrána do péče na základě nepravdivých výpovědí
nekvalifikovaného zaměstnance školky, samozvaného odborníka, a soudní řízení se pak táhlo několik let.
To vás také přivádí k zoufalství. Dostanete na stůl kufřík.
Ano, jak je možné, že dítě je nyní v domově v otřesných podmínkách?
Ano, protože učitel jednou zavolal na úřad pro mládež, ať už z jakéhokoli důvodu, nic dramatického, a pracovník úřadu pro mládež
místo toho, aby se obrátil na odbornou pomoc, například na dětskou a dorostovou psychiatrii, prostě zavolal
do samozvané poradny, co v takových případech děláte?
Ano, vždy doporučujeme převzít dítě do péče.
A pak vznikají skutečnosti, které lze jen stěží vyřešit a které se zakořenily.
Podívejme se krátce na další šedé zóny, které zvyšují riziko chybných úsudků.
V posledních letech se stále větší pozornost věnuje citovému ohrožení dětí v důsledku citového zneužívání.
Nechci popírat, že děti mohou být také psychicky týrány nebo psychicky zneužívány. O to ale vůbec nejde.
Ale ty složitější jsou v této oblasti opravdu špatně definované.
Všichni zúčastnění odborníci mají obrovský manévrovací prostor, aby si to vyložili podle svých možností.
A právní jistota dotčených dětí a rodičů je zejména v této oblasti téměř nulová.
To obvykle vede k inflaci psychiatrických diagnóz u dětí a rodičů ze strany odborníků, kteří nemají žádné diagnostické znalosti.
Pracovník s mládeží, který kdysi absolvoval víkendové školení, řekl.
Matce diagnostikovala histriónskou poruchu osobnosti atd.
V případě potřeby se pak získá lékařský posudek od psychiatra, který není obeznámen se soudním lékařstvím.
Stačí se zeptat a ona si s ženou čtvrt hodiny povídá a potvrdí diagnózu pro potřeby úřadu pro
mládež, kterou normálně může a smí pouze stanovit.
Dnes už vůbec ne, ale přesto se na ni můžete a měli byste zeptat, pokud jste strávili
měsíce důkladným seznamováním se s touto osobností.
Dále chybí odborné znalosti pro odborné ověření těchto referencí. To jsem právě předpokládal.
A konečně nárok na suverénní výklad ze strany samozvaných odborníků a lobbistických skupin.
To je široká oblast. Možná se k němu ještě vrátíme.
K čemu vede taková patologizace zúčastněných osob, řeknu to anekdotickým způsobem?
To vede například k tomu, že dětem, které odmítají jednoho z rodičů, je diagnostikován syndrom
rodičovského odcizení, i když k tomu mají dobré důvody.
Nebo že děti, které mají obzvláště blízký a kvalitní vztah s jedním z rodičů, jsou pak označovány za parentifikované.
Zejména pro některé maminky je poměrně obtížné najít rozumnou rovnováhu.
A že lásky je příliš mnoho, příliš mnoho lásky, dokonce i od vlastní matky, to jsem si i já ve svém stáří uvědomil
až v posledních letech. Myslím to ironicky, omlouvám se.
Nebo matky a otcové, kteří by mohli být hovorově označováni jako helikoptéroví rodiče,
což pro tyto děti také není zrovna příjemné.
Ale právě proto, že tito rodiče mají velké obavy o zdraví svých dětí, je jim náhle diagnostikován syndrom Munchausen-by-proxy.
Děti musí být převzaty do péče.
V těchto případech je třeba vzít v úvahu také zranitelnost dotčených dětí.
Už jsem to říkal, nejsou to jen tak ledajaké děti.
Riziková skupina je silně zatížena možným předchozím poškozením, které ne vždy způsobili rodiče.
Existují však epidemiologické studie o dětech, o zanedbávaných nebo zneužívaných dětech.
Často se pak vyskytují následující poruchy:
Úzkost, deprese, agresivně-sociální poruchy, hyperkinetické poruchy, jako je ADHD, poruchy attachmentu, posttraumatické
stresové poruchy, sebepoškozující chování, sebevražedné tendence, zneužívání návykových látek nebo dokonce psychosomatické potíže,
jako jsou například poruchy spánku a zvýšené vnímání bolesti.
Výskyt je 50 až 75 % těchto dětí.
Diagnostické dilema však spočívá v tom, že každá z těchto poruch může mít i zcela odlišné příčiny.
To není důkaz zneužívání.
Porucha může být také vyvolána nebo zhoršena například odloučením od rodiny.
Tato porucha často mizí po roce nebo dvou od převzetí do péče.
A pak si všichni řeknou: aha, to je dobře, že jsme si vzali dítě do péče.
Ne, protože tato porucha po převzetí do péče není důkazem zkušenosti se špatným zacházením, protože
tyto příznaky často vedou ke spontánnímu ústupu, i když nebyly způsobeny špatným zacházením.
Podívejme se stručně na skutečné objektivní stresové faktory spojené s vazbou.
Tyto stavy jsou tedy převážně nebo téměř vždy traumatizující.
Akutní opatření v každém případě.
Některé děti vyzvedne ze školy policie nebo najednou stojí ve dveřích cizí lidé a říkají: "Teď tě odvedeme.
Navíc vždy dochází k oddělení. A oddělení vždy vede k následným poruchám.
I když děti trpí od svých rodičů, je třeba vzít v úvahu, že odloučení od těchto rodičů může vést k poruchám odloučení.
To musí být jasně odděleno a hodnoceno samostatně.
Po rozchodu obvykle chybí dětem dostatek příležitostí pro navázání vztahů a vazeb. To znamená, že se propadají do hluboké díry.
Pak nedostatečná lékařská nebo terapeutická péče.
Často jsou přehlíženy škodlivé vlivy prostředí ostatních dětí v centru a prostředí, do kterého se pak
dostávají děti, které mají být chráněny před prostředím původu.
Nebo stigmatizací ve škole, například že jsi dítě z domova nebo něco podobného, přidělování rolí.
U těchto následných psychických reakcí existuje také řada doprovodných poruch. Zjednodušeně
řečeno se jedná především o poruchy přizpůsobení.
Podle diagnostické příručky jsou poruchy přizpůsobení nyní chápány jako akutní poruchy způsobené stresujícími
životními událostmi nebo drastickými životními změnami.
Typickými příznaky těchto následných reakcí jsou strach, úzkost, pocity bezmoci, poruchy sociálního chování, disociální
chování, agresivita, smutné reakce až hospitalismus, regresivní chování, cucání palce, pomočování, dětská mluva.
Druhým souhrnným termínem pro typické následné reakce jsou poruchy související s traumatem.
Mnohé z těchto dětí jsou tímto opatřením rovněž traumatizovány.
Následky traumatu jsou reakce na mimořádné ohrožení, které dítě prožívá jako katastrofu a které vedou k hlubokému zoufalství.
Typickými příznaky jsou intenzivní prožitky strachu, bezmoci a hrůzy, které jsou často spojeny s neklidným chováním dětí.
Toto chování je pak opět kladeno za vinu rodičům jako zaviněné selhání, ačkoli bylo způsobeno opatřením.
Často jsem si toho všiml během hodnocení.
Je obtížné to objasnit úřadu pro mládež nebo obecně systému pomoci, a dokonce i soudu.
Co tyto zranitelné děti potřebují? Potřebují dobře organizovanou reakci na mimořádné události.
To nelze popřít.
Po převzetí do péče potřebují důvěrný vztah se spolehlivým pečovatelem.
A potřebují životní perspektivu, která odpovídá jejich osobním potřebám a schopnostem.
Kdykoli jsem se těmito případy zabýval, vždy jsem je navštívil přímo na místě, v pěstounských rodinách, v
zařízeních péče. Také jsem takovým zařízením radil.
Určitě existují dobré organizace, které se nebrání radám a chtějí na sobě pracovat.
Ale musím znát okolnosti. Znám také prostředí z rodičovské oblasti, které je někdy děsivé.
Ale to, co jsem poznal v pečovatelských domech, by vydalo na samostatnou knihu.
A pak samozřejmě co nejrychleji objasnit plánovanou dobu trvání opatření a zajistit, aby byla
neprodleně přijata nezbytná léčebná opatření.
Ještě před několika lety byly tři děti svěřeny do péče. Důvody byly hloupé.
Pak jsem je navštívil v domově a všechny tři děti měly dědičnou zdravotní poruchu.
Byly jim odebrány, protože rodiče proti tomu udělali příliš málo.
Za ty tři roky, co se prý stále snažíme, se nic nestalo.
Rád bych to stručně rozdělil takto.
Existují dva zdroje nedostatečného chování.
Jednou z nich jsou systematické chyby, které jednotlivé oblasti vytvářejí v důsledku svých specifických pracovních podmínek.
Druhou částí, druhou oblastí, jsou systémové chyby.
To znamená, že pokud budou při hledání řešení spolupracovat, může se situace ještě více zkomplikovat.
Zůstaňme na chvíli u deficitů specifických pro daný předmět.
V případě soudů je to samozřejmě velmi shrnuto a zjednodušeno, ale v podstatě to platí i v této epizodě.
Nedostatky soudů často spočívají v tom, že ústavní požadavky na hodnocení rizik nejsou
dostatečně zohledněny nebo jsou nesprávně interpretovány.
A že odpovědnost za právní normativní posouzení jednotlivého případu, které mohou činit pouze právníci,
tj. pouze soudy, je pak ochotně přenášena na jiné.
Například na úřad pro mládež nebo k psychologickým odborníkům, kteří to nemohou a nesmějí dělat.
Soud však následně převezme jejich právní posouzení.
Dále pak s úřady péče o mládež, které si nárokují jednostrannou interpretační svrchovanost.
Kteří přesně vědí, co je nejlepší. A nenechají si do toho mluvit.
A kteří v souvislosti s přidělováním dětí do zařízení péče nemají na mysli primárně potřeby
dětí, ale často také obchodní zájmy poskytovatelů.
Samostatné téma. Samozřejmě.
Jsou děti, které dostávají 30 000 eur měsíčně.
A každých šest měsíců mění zařízení.
Dále jsou zde opatrovníci ad litem. Procesní poradci - víte, co to je, nemusím vám to
vysvětlovat - pocházejí z různých profesních skupin.
A proto mají také různé úhly pohledu.
Jejich hodnocení rodičovských dovedností a podpůrných kompetencí však často postrádá věcné zdůvodnění.
Místo toho, aby se opírali o ověřená fakta, spoléhají se na subjektivní názory.
Přitom občas hrají roli i nepodstatné okolnosti.
Například touha sankcionovat špatné chování rodičů.
A někteří soudci přenášejí velkou část odpovědnosti.
Na kongresu, který jsem jednou pořádal, přišel soudce v náručí s mladou dámou a představil ji:
"A tohle je můj poručník ad litem," měl přednést.
"Bez svých právních poradců už neudělám nic."
Nemohl jsem si pomoci, ale pronesl poznámku, kterou pak řekl před publikem.
"No jo, vždycky jsem si myslela, že je to poručník ad litem, že je to opatrovník dítěte, a ne soudce."
Není to tak jednoduché, ale v podstatě to zasáhlo bolavé místo.
Odborníci, konkrétně odborníci bez odborných zkušeností, s těmito rizikovými skupinami.
Takže tomu neříkáme oborová odbornost.
To často vede k chybné diagnostice a nesprávnému posouzení rizik a prognóz.
Klienti, tj. úřady péče o mládež a soudy, přirozeně dávají přednost odborníkům, kteří jsou více nakloněni
následnému potvrzení předpojatých názorů systému pomoci.
Přitom se omezují spíše na povrchní pseudotesty a obecně ignorují rozporuplné výsledky.
Zejména tato oblast je tedy vděčná pro lidi, kteří by se rádi stali soudními znalci, ale nemají zatím žádné odborné
znalosti , protože také vědí, že když budou psát po ústech soudců nebo úřadu pro mládež, dostanou nové úkoly.
Pak jsou tu odborníci na ochranu dětí, kteří nejsou dostatečně vyškoleni pro práci s těžce stresovanými
nebo dokonce traumatizovanými dětmi, a proto vůbec nechápou, co se v dětech děje.
Jak s nimi navázat podpůrný vztah, který je bude provázet obtížnou fází přechodu, nebo jak je v
případě potřeby připravit na návrat do původní rodiny.
A konečně zařízení péče, která upřednostňují obchodní zájmy a často přidělují místa dětem, jimiž
jsou sama přetížena kvůli zvláštním požadavkům.
Jak jsem již uvedla, často tak dochází k paradoxním situacím, kdy děti se zvlášť těžkým postižením, které jsou odebrány z rodiny,
protože děti nevyužily terapeutickou pomoc nebo se jim jí nedostalo - není snadné ji najít -, jsou pak také
ponechány bez terapeutické péče v pěstounské rodině.
A konečně slabiny systému.
Jinými slovy, pokud je provedeno úřední vyšetřování blaha dítěte, aktivuje se rozsáhlý podpůrný systém, jehož někteří aktéři nejsou
dostatečně kvalifikovaní a který je rovněž náchylný ke skrytému vytváření konsenzu nebo k bojům o interpretační suverenitu,
takže další osud dotčených dětí často připomíná loterii.
Děti, které potřebují pomoc, jsou zanedbávány.
Jiné děti jsou přetížené nebo dokonce traumatizované, aniž by to potřebovaly.
Opatření, která byla ve skutečnosti určena ke zmírnění zátěže dětí, se stávají další zátěží.
Přejdu k shrnutí - potřebuji dalších pět minut na shrnutí hlavních bodů.
V první řadě je to strašně pomalý postup.
Současné institucionální a právní rámcové podmínky jsou natolik nedostatečné, že se lze jen stěží
vyhnout dalšímu velkému zatížení těchto zranitelných dětí.
Po převzetí dětí do péče často dochází k dlouhým prodlevám při rozhodování a zahájení podpůrných opatření, protože
vyřizování na úřadech pro mládež a soudech někdy trvá příliš dlouho z důvodu přetížení a nedostatku zdrojů.
Psychologičtí odborníci pak potřebují na posouzení ještě několik měsíců.
To často znamená, že děti musí několikrát změnit pěstounskou rodinu: z pohotovostní pěstounské rodiny
do první pěstounské rodiny, která je pak přetížená, následuje druhá pěstounská rodina.
To často vede k dalším průtahům, přičemž další zátěž vzniká, když probíhá i trestní řízení, trestní řízení proti
rodičům nebo třetím osobám, a rodinné soudy pak musí čekat na výsledek trestního vyšetřování.
U starších dětí může být nutné psychologické vyšetření.
Během této doby nesmí odborní pracovníci s dětmi podrobně diskutovat o stresových faktorech.
Dostanete se do problémů se státním zastupitelstvím.
Příležitosti ke spolupráci, v této době také nesmějí s dětmi vést podpůrné rozhovory.
Možnosti spolupráce s rodiči při udržitelném plánování péče a podpůrných opatření jsou pak vždy velmi omezené.
A pokud se podezření vůči rodičům později ukáže jako neopodstatněné, může mezitím dojít k nevratnému
odcizení, zejména v případě malých dětí, jako například v případě skandálu se zneužíváním ve Wormsu.
Většina dětí se už domů nevrátila.
Druhým bodem je přeplněný systém pomocníků.
Na objasnění otázky nezbytných a vhodných opatření pro dítě se obvykle podílí několik osob a institucí s různou kvalifikací.
Zejména rodiče jako dotčení účastníci řízení se svými účastníky řízení. To je jeden účastník řízení.
Dále jsou to soudy, úřady pro mládež, kolizní opatrovníci, psychologové, odborníci na podporu rodiny a ochranu dětí.
Zpoždění pak mohou vznikat kvůli rozdílným názorům, které často vedou k soupeření o interpretační suverenitu.
Na druhou stranu lze často pozorovat skryté vytváření konsenzu, který je pak implementován do předpisů, a to i v
těch předpisech, které jsou orientovány méně na potřeby dětí než na výhody profesionálních aktérů.
Koneckonců je třeba mít na paměti, že právní poradci, znalci, pečovatelská zařízení,
podpora rodiny, ti všichni vydělávají na řízení.
Tyto závislosti pak podporují ochotu přijmout opatření, která primárně neslouží nejlepšímu zájmu dítěte.
Mezitím se v médiích stále častěji objevují zprávy poukazující na selhání ve všech oblastech, přičemž se výrazně kritizují úřady,
jejichž akčnost se někdy jeví méně jako péče a více jako paternalismus, protože pracovníci jsou často nedostatečně
vyškoleni a pak se vracejí k vyprávění lobbistických skupin nebo ke standardním argumentům při neformálním vytváření konsensu,
které již neodpovídají specifikům jednotlivých případů.
Jedná se o zásadní rozhodnutí s textovými moduly, které již znáte nazpaměť, pokud jste si přečetli důvodovou zprávu.
Pak nedostatečně zohledňujeme zranitelnost dětí.
Převzetí do péče je pro každé dítě spojeno s vážným psychickým stresem a postižením.
Až dvě třetiny těchto dětí již mají vysokou úroveň stresu, a proto jsou na tato opatření obzvláště citlivé.
Nemělo by být zpochybňováno, že převzetí dětí do péče může být nezbytné pro jejich ochranu.
Taková opatření jsou však ospravedlnitelná pouze tehdy, pokud je na jedné straně možné zajistit dětem dlouhodobou bezpečnost a
pokud je zajištěno, že tato opatření splňují požadavky, které tyto zvláštní děti v
jednotlivých případech kladou na své pečovatele.
V současných podmínkách je osud těchto dětí spíše loterií, protože výsledky těchto opatření nejsou
příliš povzbudivé a slabiny systému jsou zřejmé.
A k již tak velké zátěži v jejich předchozím prostředí nebo po ní se pak mnohé z těchto dětí navíc potýkají s nedostatky systému,
který vůbec nedokáže naplnit své poslání pomáhat touto formou.
A v neposlední řadě to byla i oblast mé práce v medicíně, můj obor zájmu: řízení kvality.
V těchto oblastech tedy nemůžete očekávat kvalitní povědomí.
Tedy, jak říkají soudci, naším měřítkem kvality je odvolací řízení.
Řeknou nám, když něco pokazíme, což se samozřejmě v těchto oblastech obvykle neočekává.
Jinými slovy, nedostatečné povědomí o kvalitě.
V současné době se v této oblasti neprojevují žádné významné reformní snahy.
Neexistuje žádná kontrola kvality.
Největšími výdělky v tomto netransparentním byznysu jsou nedostatečně kvalifikovaní odborníci s neobvykle vysokými příjmy.
Společnost Hammer extrapolovala tyto údaje a dospěla k celkovým odborným nákladům ve výši více než dvou
miliard eur ročně, a to nejen za odebrání dětí do péče.
Nemusím vám vysvětlovat, že to není dílo velkého počtu jednotlivců, ale výsledek velmi cíleného lobbingu.
Dalším nákladovým faktorem jsou samozřejmě pečovatelská zařízení, která mají zájem zejména o velmi stresované
děti kvůli vyšším sazbám za péči a přirozeně si tyto děti u sebe nechávají co nejdéle.
Pak mají také své vlastní psychology, kteří v této instituci pracují a samozřejmě píší to, co je pro zájmy instituce výhodné.
A také mají malý zájem, mohu-li to říci na závěr, jakkoli podporovat kontakty těchto dětí s jejich rodinami původu.
Děkuji vám za pozornost a přeji vám další úspěchy.
Znáte nějaké případy nezákonného zadržení?
Pak je zadejte na adrese vetopedia.org/en/en/withdrawal.
Odkaz najdete pod tímto programem.