"Myndighederne går ofte efter familier på grund af trivielle forhold - såsom opdragelsesstil, skoleproblemer eller
ufuldstændige dokumenter - mens alvorlige tilfælde af vold og misbrug i hjemmet, i boliggrupper eller i andre
institutionelle sammenhænge ikke konsekvent retsforfølges." .
Prof. Dr. Uwe Tewes er uddannet psykolog og var i mange år leder af afdelingen for
medicinsk psykologi ved Hannover Medical School.
Han er også retsmedicinsk ekspert i familie- og straffesager og mægler ved familieretterne.
Gennem sit arbejde som retsudpeget ekspertvidne og i straffesager, der involverer voldsramte børn, har han indsigt i
hele emnet og kan præcist og udførligt påpege overgrebene.
Hvad med foranstaltningernes proportionalitet?
Er cost-benefit-faktoren korrekt afvejet for dette alvorlige indgreb i familien?
De negative effekter, såsom stress eller tilknytningsforstyrrelser, som faktisk ikke bør være
større end de forventede fordele, fremhæves også.
Prof. Dr. Uwe Tewes kaster lys over alt dette og mere til i sin forelæsning: "Psykologisk stress og deraf følgende
helbredsskader hos børn, efter at de er blevet taget i pleje."
Vi vil gerne takke Axion Resist for at stille dette vigtige foredrag til rådighed, som blev optaget som en del
af deres kongres om emnet "Hvordan ser statens beskyttelse af familier ud i virkeligheden?" blev optaget.
Hjælp os, kære seere, og spred budskabet om dette program.
Kære hr. Christidis og fru Christidis, vi har kendt hinanden i et godt stykke tid.
Mange tak for dine venlige ord. En lille rettelse:
Jeg læste ikke medicin, jeg havde en stol i medicinsk psykologi, men jeg er psykolog af profession.
Jeg kan ikke sige meget ud fra min egen ekspertise om det, du har rapporteret her i indledningen.
Men den fælles baggrund - det har du helt ret i - er problemet med sekundær fare for børn og fare for staten.
Med andre ord: De problemer, der skabes for de børn, som faktisk burde hjælpes, skabes af
dem, der foregiver at ville hjælpe disse børn.
Det siger jeg helt upartisk. Og jeg ser også min opgave nu som i første omgang at give et kort overblik over scenariet, hvad angår
børnene, ikke så meget forældrene i dette tilfælde, selv om det selvfølgelig altid har været min professionelle bekymring.
Hvorfor kan jeg tillade mig at tale om det?
Det skyldes den relevante erhvervserfaring, jeg har haft.
Jeg arbejdede inden for psykiatri, klinisk psykologi og til sidst også inden for medicinsk psykologi i de fleste af
årene - hovedsageligt på det medicinske universitet i Hannover.
Det var på fuld tid og deltid, som jeg sagde, som retsmedicinsk ekspert og derefter også som underviser i den
lovpligtige uddannelse for børn og unge og psykoterapeuter.
Også i videreuddannelsen af specialister i familieret, især dommere, advokater, eksperter og ungdomsvelfærdstjenester.
Det har altid været vigtigt for mig at bringe de forskellige fagområder sammen.
Og vi har også organiseret nogle events, som gik rigtig godt, og hvor alle parter, alle grupper var involveret.
Den fagspecifikke ekspertise, som jeg sagde, som retsudnævnt ekspertvidne for en - specifikt for dette emne, ville
jeg sige - ekspertvidne i sager om forældremyndighed og i straffesager, der involverer børn, der er ofre for vold.
Derefter rådgav vi forældre og børn i tilfælde af vold i hjemmet. Vi havde et rådgivningscenter på vores institut.
Ved at rådgive plejecentre om, hvordan de kan gøre forholdene der børnevenlige, og ved at
videreuddanne fagfolk i spørgsmål om sekundær fare for børn.
Hvad kan de gøre for at undgå det?
De er ofte ikke engang klar over, hvad de laver der i detaljer.
Udfordringen, når der opstår spørgsmål om nødvendigheden af at tage et barn i pleje på grund af en risiko for
barnets velfærd, er, at fagfolk fra følgende områder normalt skal arbejde sammen om at finde løsninger:
På den ene side er der specialister fra det familieretlige system, dvs. dommere, anklagemyndigheden og politiet, de
administrative domstole og børneværnet, dvs. ungdomsværnene og sundhedssystemet, f.eks. retsmedicin eller psykologisk vurdering.
Det er et meget farverigt spektrum, og de har ikke meget fælles træning.
Der findes heller ikke meget fælles litteratur for disse grupper.
Det centrale problem, jeg er optaget af her, er, at de foranstaltninger, der træffes af hjælpesystemet, altid
skaber yderligere, dvs. sekundære, byrder for de berørte børn.
Jeg tænker især på den stress, der er forbundet med foranstaltninger, som ofte skal gennemføres
under vanskelige omstændigheder, og som kan være en traumatiserende oplevelse for de berørte børn.
Det behøver ikke at være tilfældet i alle tilfælde. Men det kan være det.
Det er altid forbundet med nedbrydning af bånd og relationer, hvilket kan have en særlig negativ indvirkning på disse
børns videre udvikling samt børnenes fortsatte frygt og usikkerhed med hensyn til deres forventninger til fremtiden.
Det er ikke alt, men der er et par højdepunkter.
Når man skal eller vil veje sådanne forskellige ting op mod hinanden, står man altid over for det dilemma, at
man skal anerkende forskellige risici og relatere dem til hinanden, som ikke er uafhængige af hinanden.
For hver foranstaltning skal det først overvejes, om den håbede fordel står i et rimeligt forhold til de
deraf følgende byrder, der altid er forbundet med den.
Hvis børn så reagerer påfaldende under disse omstændigheder, er det ofte vanskeligt at identificere og
underbygge de faktiske årsager til børnenes påfaldende adfærd.
Og hvis disse følgevirkninger bliver for store, så taler vi også om en sekundær risiko for barnets velfærd
på grund af forkert adfærd fra støttesystemets side.
Lad os først se på den målgruppe, vi taler om her. Hvilken slags børn er det?
I 2024 blev omkring 40.000 børn og unge taget i pleje i Tyskland på grund af en risiko for deres velfærd.
Desuden blev det støttesystem, der var ansvarligt for dette, udfordret af omkring 30.000
uledsagede ankomster af mindreårige migranter.
Det er helt rimeligt, jeg er ikke kritisk, men det er noget, der skal tages højde for.
Ifølge det føderale statistiske kontor boede 215.000 børn på institution eller i familiepleje i 2023.
Men det, der er psykologisk vigtigt, er, at omkring halvdelen til to tredjedele af børnene i denne målgruppe er
akut og i nogle tilfælde kronisk belastet af alvorlige psykiske problemer ind i voksenlivet.
De spilleregler, som handlingerne i dette hjælpesystem er struktureret efter, er fastlagt ved lov.
For det første er der de forfatningsbestemte grundlæggende rettigheder med forskellige
rettigheder og forpligtelser for de involverede aktører.
Først og fremmest barnets eller børnenes grundlæggende ret til at blive opdraget og passet af deres forældre.
Sådan er det, man kan ikke forhandle om det.
Dernæst forældrenes ret til deres børn, for ifølge forfatningsdomstolen er det generelt til barnets bedste,
hvis børn bor hos deres forældre og ikke hos fremmede.
Og endelig, for det tredje, statens pligt til at beskytte børn og også til at sikre, at svigtende
forældre opmuntres til at opfylde deres forpligtelser.
De juridiske krav til at tage børn i pleje er faktisk også ret gennemskuelige.
Der er ikke meget at diskutere.
Først og fremmest skal det stå klart, at der er en bæredygtig risiko.
Det betyder, at der skal være en betydelig skade eller en rimelig sandsynlighed for, at den vil opstå.
Desuden skal foranstaltningen være proportional.
Det betyder, at der ikke må være mulighed for at gribe ind med mildere midler, f.eks. ambulante
foranstaltninger eller overførsel til pårørende.
Og endelig skal omkostninger og fordele vejes op mod hinanden.
Det betyder, at muligheden for negative effekter som stress og tilknytningsforstyrrelser ikke må
være større end de forventede eller håbede fordele.
Og endelig, og det bliver altid overset, skal denne foranstaltning være nødvendig i det specifikke
individuelle tilfælde. Og den skal også være passende.
Det er juridiske termer, ikke psykologiske.
De er også operationaliseret i retspraksis.
Det er også overset, hvor bevisbyrden ligger i sådanne sager.
Bevisbyrden for nødvendigheden af at tage et barn i pleje ligger hos børne- og ungdomsforvaltningen eller familiedomstolen.
Ifølge den føderale forfatningsdomstol kan myndighederne ikke kræve, at forældrene
fremlægger positive beviser for deres forældreevner.
Jeg vil ikke fortabe mig i specifikke eksempler lige nu.
Du nikker til, at det sjældent er tilfældet i det daglige retsliv, det behøver jeg ikke at understrege her.
Og endelig må staten ifølge den føderale forfatningsdomstol ikke erstatte forældrenes ansvar
med sine egne ideer om passende børneopdragelse.
Nogle gange bliver man forbløffet over at læse de retsafgørelser, der bliver truffet.
Men det er lovkrav, det er ikke noget, jeg har fundet på, eller nogle psykologer i deres elfenbenstårn.
Forbundsforfatningsdomstolen opsummerer dette ved at sige, at forældre og deres socioøkonomiske
levevilkår er en del af et barns skæbne og livsrisiko.
Men sådanne foranstaltninger er altid forbundet med risici i forbindelse med beslutningstagning.
Og disse risici tilskynder naturligvis også til reguleringssvigt.
Lad mig forklare to typer fejl ved hjælp af et eksempel.
Jeg vil ikke diskutere det for dybt nu.
På den ene side har man undgået indgreb, som faktisk ville have været presserende nødvendige.
Det er det, der altid vækker stor genklang i pressen.
Hamborg 2005: Syvårige Jessica sulter ihjel i sit hjem på trods af gentagne rapporter om vanrøgt fra tredjeparter.
2007 Darry, Slesvig-Holsten: Fem børn døde, fordi myndighederne ikke fulgte op på oplysninger
fra tredjeparter om moderens psykiske sygdom.
2012 Hamborg: Pigen Claudia Chantal døde af en overdosis metadon efter i årevis at have ignoreret oplysninger fra tredjeparter.
I Schwarzwald i 2015: Treårige Alessio døde, fordi myndighederne ignorerede lægelige rapporter om mishandling.
Bare en personlig kommentar. Så det er også mine egne erfaringer, som jeg aldrig vil slippe af med
resten af mit liv, og som jeg tænkte på igen i aften.
Hvor var du et vidne, en del af dette system, der ikke kunne forhindre det?
Selv om du er involveret, er du slet ikke autoriseret til at optræde som ekspert.
Og det er dødsfald, og i nogle tilfælde under visse omstændigheder - det er bare toppen af isbjerget.
Jeg kunne fortælle om det i timevis. Men lad os lade det blive ved det for nu.
Det kan man også diskutere. Jeg vil ikke gå i dybden med det her.
Og så er der selvfølgelig også et svigt fra myndighedernes side, når det gælder useriøse, for tidlige
indgreb, der fører til uoprettelige skader på børnene.
Jeg begrænser mig her til et eksempel, som I sikkert alle kender.
Den såkaldte Worms-misbrugsskandale i 1990'erne vakte også en del opsigt i pressen.
De fleste ved, hvad der menes med dette, hvor adskillige børn blev taget i pleje på baggrund af falske udsagn fra en
ukvalificeret daginstitutionsmedarbejder, en selvudnævnt ekspert, og hvor retssagen derefter trak ud i årevis.
Det driver dig også til fortvivlelse. Du får en sag på bordet.
Ja, hvordan kan det være, at barnet nu er i hjemmet under forfærdelige omstændigheder?
(...) Ja, fordi en lærer engang ringede til ungdomskontoret af en eller anden grund, ikke noget dramatisk, og medarbejderen på
ungdomskontoret i stedet for at henvende sig til professionel støtte, for eksempel til børne- og
ungdomspsykiatrien, bare ringede til et selvbestaltet rådgivningscenter, hvad gør du i sådanne tilfælde?
Ja, vi anbefaler altid at tage barnet i pleje.
Og så skabes der kendsgerninger, som næppe kan løses, og som har bidt sig fast.
Lad os tage et hurtigt kig på andre gråzoner, der øger risikoen for fejlvurderinger.
I de senere år har der været et stigende fokus på følelsesmæssig fare for børn på grund af følelsesmæssig mishandling.
Jeg vil ikke benægte, at børn også kan misbruges mentalt eller mishandles psykologisk. Det er slet ikke pointen.
Men de sværeste inden for dette felt er virkelig dårligt defineret.
Der er et enormt spillerum for alle involverede fagfolk til at fortolke dette i henhold til deres muligheder.
Og retssikkerheden for de berørte børn og forældre er næsten lig nul på netop dette område.
Det fører som regel til en inflationær brug af psykiatriske diagnoser til børn og forældre af
fagfolk, som slet ikke har nogen diagnostisk ekspertise.
En ungdomsarbejder, som engang deltog i et weekendkursus, sagde.
Hun diagnosticerede moderen med histrionisk personlighedsforstyrrelse og så videre.
Hvis det er nødvendigt, indhentes der en lægeerklæring fra en psykiater, som ikke har kendskab til retsmedicin.
Man skal bare spørge, så taler hun med kvinden i et kvarter og bekræfter en diagnose af hensyn til
ungdomskontoret, som normalt kun kan og må stilles.
Slet ikke i dag, men man kan og bør stadig spørge, hvis man har brugt måneder på at sætte sig grundigt ind i denne personlighed.
Og så er der manglen på ekspertise til at verificere sådanne referencer. Det var det, jeg lige havde forventet.
Og endelig er der også selvudnævnte eksperters og lobbygruppers hævdelse af fortolkningssuverænitet.
Det er et bredt felt. Måske vender vi tilbage til det.
Hvad fører en sådan patologisering af de involverede mennesker til, for nu at sige det lidt anekdotisk?
Det fører f.eks. til, at børn, der afviser den ene forælder, får diagnosen forældrefremmedgørelsessyndrom,
selv om de har gode grunde til at afvise den.
Eller at børn, der har et særligt tæt og godt forhold til en forælder, bliver stemplet som parentificerede.
Det er ret svært, især for nogle mødre, at finde en fornuftig balance.
Og at der er for meget kærlighed, for meget kærlighed, selv fra ens egen mor, er noget, som selv jeg på mine gamle dage først
har indset i de senere år. Jeg mener det ironisk, undskyld.
Eller mødre og fædre, som i daglig tale kaldes helikopterforældre, hvilket heller ikke er så rart for disse børn.
Men bare fordi disse forældre er meget bekymrede for deres børns helbred, bliver de pludselig
diagnosticeret med Münchhausen-by-proxy-syndrom.
Børnene skal tages i pleje.
Hvad der også skal tages hensyn til i sådanne tilfælde, er de pågældende børns sårbarhed.
Som jeg sagde tidligere, er det ikke hvilke som helst børn.
Risikogruppen er stærkt belastet af eventuelle tidligere skader, som ikke altid er forårsaget af forældrene.
Men der findes epidemiologiske undersøgelser af børn, af forsømte eller misbrugte børn.
Følgende lidelser ses derefter ofte:
Angst, depression, aggressiv-dissociale lidelser, hyperkinetiske lidelser som ADHD, tilknytningsforstyrrelser, posttraumatiske
stresslidelser, selvskadende adfærd, selvmordstendenser, stofmisbrug eller psykosomatiske klager som
f.eks. søvnforstyrrelser og øget smerteopfattelse.
Forekomsten er 50 til 75 procent af disse børn.
Det diagnostiske dilemma er imidlertid, at hver af disse lidelser også kan have helt forskellige årsager.
Det er ikke et bevis på misbrug.
Forstyrrelsen kan også være blevet udløst eller forværret af f.eks. adskillelse fra familien.
Denne lidelse forsvinder ofte efter et år eller to, efter at de er blevet anbragt.
Og så siger alle, aha, det er godt, at vi har taget barnet i pleje.
Nej, fordi denne lidelse efter anbringelsen ikke er et bevis på en oplevelse af mishandling, fordi sådanne
symptomer ofte fører til spontane remissioner, selv om de ikke er forårsaget af mishandling.
Lad os tage et kort kig på de faktiske objektive stressfaktorer, der er involveret i forældremyndighed.
Så forholdene er overvejende, eller næsten altid, traumatiserende.
De akutte foranstaltninger i hvert enkelt tilfælde.
Nogle af børnene bliver hentet i skolen af politiet, eller pludselig står der fremmede i
døråbningen og siger, at nu tager vi dig med.
Desuden er der altid en adskillelse. Og en adskillelse fører altid til efterfølgende forstyrrelser.
Selv om børnene lider under deres forældre, skal man være opmærksom på, at adskillelse fra disse
forældre kan føre til separationsforstyrrelser.
Dette skal adskilles tydeligt og evalueres separat.
Efter en separation er der som regel mangel på tilstrækkelige muligheder for at skabe relationer og knytte bånd
til børnene. Det betyder, at de falder ned i et dybt hul.
Derefter utilstrækkelig medicinsk eller terapeutisk behandling.
Skadelige miljøpåvirkninger fra andre børn i institutionen overses ofte, og det miljø, som de børn,
der skal beskyttes fra oprindelsesmiljøet, ender i.
Eller gennem stigmatisering i skolen, for eksempel at du er et hjemmeboende barn eller noget, rollefordelingen.
Der findes også en række ledsagende lidelser til disse efterfølgende psykologiske reaktioner. Groft
sagt er det hovedsageligt tilpasningsforstyrrelser.
Ifølge den diagnostiske manual forstås tilpasningsforstyrrelser nu som akutte forstyrrelser forårsaget af
stressende livsbegivenheder eller drastiske livsændringer.
Typiske symptomer på sådanne efterfølgende reaktioner er frygt, angst, følelse af hjælpeløshed, forstyrrelser i social adfærd,
dissocial adfærd, aggressivitet, sorgreaktioner op til hospitalsindlæggelse, regressiv
adfærd, tommelfingersutning, sengevædning, babysnak.
En anden samlebetegnelse for typiske efterreaktioner er traumerelaterede lidelser.
Mange af disse børn er også traumatiserede af foranstaltningen.
Traumesequelae er reaktioner på ekstraordinære trusler, som barnet oplever som katastrofale, og som fører til dyb fortvivlelse.
Typiske symptomer er intense oplevelser af frygt, hjælpeløshed og rædsel, som ofte er forbundet med urolig adfærd hos børnene.
Denne adfærd lægges derefter over på forældrene som en skyldig fejl, selv om den er forårsaget af foranstaltningen.
Det har jeg ofte lagt mærke til under evalueringen.
Det er svært at gøre det klart for ungdomskontoret eller hjælpesystemet generelt, eller endda for retten.
Hvad har disse sårbare børn brug for? De har brug for en velorganiseret nødhjælp.
Det kan man ikke benægte.
De har brug for et tillidsfuldt forhold til en pålidelig omsorgsperson, efter at de er blevet taget i pleje.
Og de har brug for et livsperspektiv, der opfylder deres personlige behov og evner.
Når jeg har været involveret i disse sager, har jeg altid besøgt dem på stedet, i plejefamilierne og på
plejecentrene. Jeg har også rådgivet sådanne institutioner.
Der findes helt sikkert gode organisationer, som ikke er afvisende over for rådgivning, og som ønsker at arbejde med sig selv.
Men jeg har lært omstændighederne at kende. Jeg kender også miljøer fra forældrenes områder, som nogle gange er skræmmende.
Men det, jeg lærte at kende på plejehjemmene, ville være en bog værd i sig selv.
Og så selvfølgelig at afklare den planlagte varighed af foranstaltningen så hurtigt som muligt og sikre, at de
nødvendige terapeutiske foranstaltninger træffes omgående.
For bare et par år siden var tre børn blevet taget i pleje. Årsagerne var fjollede.
Derefter besøgte jeg dem på et hjem, og alle tre børn havde en arvelig sygdom.
De var blevet taget fra dem, fordi forældrene gjorde for lidt for at modvirke det.
I de tre år, hvor de siger, at vi stadig prøver, er der ikke sket noget.
Jeg vil gerne kort beskrive det sådan her.
Der er to kilder til mangelfuld adfærd.
Den ene er de systematiske fejl, som de enkelte områder genererer på grund af deres særlige arbejdsbetingelser.
Og den anden del, det andet område, er systemiske fejl.
Det betyder, at hvis de også arbejder sammen om at finde løsninger, kan tingene blive endnu mere komplicerede.
Lad os holde os til de fagspecifikke mangler et øjeblik.
Når det gælder domstolene, er det selvfølgelig meget kortfattet og meget forenklet, men
det er i bund og grund sandt i denne episode.
Manglerne ved domstolene er ofte, at der ikke tages tilstrækkeligt hensyn til de forfatningsmæssige krav
til risikovurdering, eller at de fortolkes forkert.
Og at ansvaret for den juridisk-normative vurdering af den enkelte sag, som kun advokater, dvs. kun domstole,
har lov til at foretage, så gerne uddelegeres til andre.
For eksempel til ungdomsforvaltningen eller til psykologiske eksperter, som ikke kan eller må gøre det.
Men retten overtager så deres juridiske vurdering.
Og så er der ungdomsværnene, som påberåber sig ensidig fortolkningssuverænitet.
Som ved præcis, hvad der er bedst. Og de lader dig ikke tale med dem om det.
Og som i forbindelse med fordelingen af børn til plejeinstitutioner ikke primært har børnenes behov for
øje, men ofte også udbydernes forretningsinteresser.
Et emne helt for sig selv. Naturligvis.
Der er børn, som får 30.000 euro om måneden.
Og de skifter faciliteter hver sjette måned.
Så er der værger ad litem. Processuelle rådgivere - du ved, hvad de er, jeg behøver ikke at
forklare det - kommer fra forskellige faggrupper.
Og derfor også har forskellige synspunkter.
Men deres vurderinger af forældrenes opdragelsesevner og støttekompetencer mangler ofte faktuel begrundelse.
I stedet for at basere sig på verificerede fakta, baserer de sig på subjektive meninger.
Hvor også irrelevante overvejelser af og til spiller en rolle.
For eksempel ønsket om at sanktionere forældres dårlige opførsel.
Og nogle af dommerne uddelegerer en masse ansvar.
På en kongres, jeg engang holdt, kom en dommer arm i arm med en ung dame og præsenterede hende:
"Og dette er min bistandsværge," skulle han holde foredrag.
"Jeg gør ikke længere noget uden mine juridiske rådgivere."
Jeg kunne ikke lade være med at komme med den bemærkning, som han så sagde foran publikum.
"Åh, jeg troede, at det altid lå hos værgen ad litem, hos barnets værge og ikke hos dommeren."
Det er ikke helt så enkelt, men i bund og grund ramte det et ømt punkt.
Eksperter, dvs. eksperter uden erhvervserfaring, med sådanne risikogrupper.
Så vi kalder det ikke feltekspertise.
Det fører ofte til fejldiagnoser og forkerte risikovurderinger og prognoser.
Klienter, dvs. ungdomsværn og domstole, foretrækker naturligvis eksperter, som er mere tilbøjelige til at
bekræfte hjælpesystemets forudfattede meninger retrospektivt.
Derved begrænser de sig til ret overfladiske pseudotests og ignorerer generelt modstridende resultater.
Så netop dette område er taknemmeligt for folk, der gerne vil være ekspertvidner, men som endnu ikke har nogen
specialkompetence fordi de også ved, at hvis de skriver efter munden på dommere eller ungdomskontoret, vil de få nye opgaver.
Og så er der de professionelle i børneværnet, som ikke er tilstrækkeligt uddannede til at arbejde med
alvorligt stressede eller endda traumatiserede børn, og som derfor slet ikke forstår, hvad der foregår i børnene.
Hvordan man opbygger et støttende forhold til dem for enten at ledsage dem gennem den vanskelige overgangsfase
eller, hvis det er nødvendigt, hvordan man forbereder dem på at vende tilbage til deres oprindelsesfamilie.
Og endelig plejehjem, hvor forretningsinteresser er i centrum, og som ofte tildeler deres pladser til børn, som
de selv er overbebyrdede med på grund af særlige behov.
Som jeg sagde tidligere, fører det ofte til paradoksale situationer, hvor børn med særligt alvorlige
funktionsnedsættelser, som tages fra deres familier, fordi børnene ikke har gjort brug af terapeutisk hjælp eller
ikke har fået den - det er ikke let at finde den - så også efterlades uden terapeutisk omsorg i plejefamilien.
Og endelig svaghederne i systemet.
Med andre ord, hvis der gennemføres en officiel undersøgelse af et barns velfærd, aktiveres et omfattende støttesystem, hvor
nogle af aktørerne ikke er tilstrækkeligt kvalificerede, og som også er modtageligt for skjult konsensusopbygning
eller kampe om fortolkningssuverænitet, så de berørte børns videre skæbne ofte ligner et lotteri.
Børn, der har brug for hjælp, bliver forsømt.
Andre børn er overvældede eller endda traumatiserede uden behov.
Foranstaltninger, der egentlig skulle lette byrden på børn, har en tendens til at blive yderligere byrder.
Jeg kommer til en opsummering - jeg har brug for yderligere fem minutter til at opsummere hovedpunkterne.
Først og fremmest er der den pinefulde langsommelighed i procedurerne.
De nuværende institutionelle og juridiske rammebetingelser er så utilstrækkelige, at store ekstra
byrder for disse sårbare børn næppe kan undgås.
Efter at børnene er blevet anbragt, går der ofte lang tid, før der træffes en afgørelse, og der iværksættes
støtteforanstaltninger, fordi sagsbehandlingen hos ungdomsværnene og domstolene nogle gange tager for lang
tid på grund af overbelastning og mangel på ressourcer.
Psykologiske eksperter har så også brug for flere måneder til at foretage deres vurdering.
Det betyder ofte, at børnene skal skifte plejefamilie flere gange: fra standby-plejefamilien til en første plejefamilie,
som så bliver overvældet, og så er der en anden plejefamilie.
Dette fører ofte til yderligere forsinkelser, med yderligere byrder, når der også verserer en straffesag, en straffesag
mod forældrene eller tredjeparter, og familieretterne så skal afvente resultatet af den strafferetlige efterforskning.
For ældre børn kan det være nødvendigt med psykologiske vurderinger.
I denne periode må de professionelle hjælpere ikke diskutere stressfaktorerne i detaljer med børnene.
Du får problemer med den offentlige anklager.
Mulighederne for samarbejde, de må heller ikke have støttesamtaler med børnene i denne periode.
Mulighederne for at samarbejde med forældrene om en bæredygtig planlægning af pleje- og
støtteforanstaltninger er derfor altid meget begrænsede.
Og hvis mistanken mod forældrene senere viser sig at være ubegrundet, kan der allerede være sket en uoprettelig
fremmedgørelse i mellemtiden, især hvis der er tale om små børn, som det f.eks. var tilfældet i Worms-misbrugsskandalen.
De fleste af børnene kom ikke hjem igen.
Det andet punkt er det overfyldte hjælpersystem.
Flere personer og institutioner med forskellige kvalifikationer er normalt involveret i at afklare spørgsmålet
om nødvendige og passende foranstaltninger for barnet.
Især forældrene som berørte parter i sagen med deres parter i sagen. Det er én part.
Så er der domstolene, ungdomsværnene, børnenes værger, psykologiske eksperter,
familiestøtte og specialister i børnebeskyttelse.
Der kan så opstå forsinkelser på grund af meningsforskelle, som ofte fører til en konkurrence om fortolkningssuverænitet.
På den anden side kan man ofte iagttage en skjult konsensusdannelse, som derefter implementeres i lovgivningen,
selv i de bestemmelser, der er mindre orienteret mod børnenes behov end mod de professionelle aktørers fordele.
Når alt kommer til alt, skal du huske på, at juridiske rådgivere, eksperter, plejefaciliteter,
familiestøtte - de tjener alle sammen penge på sagen.
En sådan afhængighed gør, at man er villig til at acceptere ordninger, som ikke primært tjener barnets bedste.
I mellemtiden er der flere og flere rapporter i medierne, der peger på svigt på alle områder, med betydelig kritik af
myndighederne, hvis aktionisme nogle gange virker mindre som omsorg og mere som paternalisme, fordi personalet ofte er dårligt
uddannet og derefter falder tilbage på lobbygruppernes fortællinger eller standardargumenter i uformel
konsensusopbygning, som ikke længere yder retfærdighed til de specifikke forhold i den enkelte sag.
Det er alle grundlæggende beslutninger med tekstmoduler, som du nu kan udenad, hvis du læser begrundelserne.
Og så er der ikke taget tilstrækkeligt hensyn til børns sårbarhed.
For alle børn er det at blive taget i pleje forbundet med alvorlig psykologisk stress og svækkelse.
Op til to tredjedele af disse børn har allerede et højt stressniveau og er derfor
særligt følsomme over for disse foranstaltninger.
Der bør ikke sættes spørgsmålstegn ved, at det kan være nødvendigt at tage børn i pleje for at beskytte dem.
Sådanne foranstaltninger kan dog kun retfærdiggøres, hvis børnene på den ene side kan sikres langsigtet sikkerhed, og hvis det
sikres, at disse foranstaltninger opfylder de krav, som disse særlige børn stiller til
deres omsorgspersoner i individuelle tilfælde.
Under de nuværende forhold er disse børns skæbne mere et lotteri, fordi resultaterne af sådanne foranstaltninger ikke
er særlig opmuntrende, og systemets svagheder er indlysende.
Og ud over eller efter de allerede tunge byrder i deres tidligere miljø bliver mange af disse børn så yderligere
konfronteret med manglerne i et system, der slet ikke kan opfylde sit mandat til at hjælpe i denne form.
Og sidst, men ikke mindst, har det også været mit arbejdsområde inden for medicin, også mit interesseområde: kvalitetsstyring.
Så du kan ikke forvente kvalitetsbevidsthed på disse områder.
Det vil sige, at dommerne alligevel siger, at vores kvalitetsmålestok er appelprocessen.
De fortæller os, når vi har dummet os, hvilket selvfølgelig ikke forventes i disse områder.
Med andre ord en manglende kvalitetsbevidsthed.
Der er i øjeblikket ingen tegn på stor reformiver på dette område.
Der er ingen kvalitetskontrol overhovedet.
De store indtjenere i denne uigennemsigtige forretning er utilstrækkeligt kvalificerede
eksperter med usædvanligt høje indkomster.
Hammer har ekstrapoleret dette og er kommet frem til samlede ekspertomkostninger på mere end to
milliarder euro om året, ikke kun for at tage børn i pleje.
Jeg behøver ikke at forklare dig, at dette ikke er skabt af et stort antal enkeltpersoner,
men er resultatet af meget målrettet lobbyisme.
En anden omkostningsfaktor er naturligvis plejehjemmene, som er særligt interesserede i meget stressede børn på
grund af de højere plejepriser og naturligvis beholder disse børn hos dem så længe som muligt.
De har så også deres egne psykologer, og de arbejder i denne institution og skriver selvfølgelig,
hvad der er gunstigt for institutionens interesser.
Og de har heller ikke megen interesse, hvis jeg må sige det til sidst, i at støtte disse børns
kontakt med deres oprindelsesfamilier på nogen måde.
Tak for din opmærksomhed, og jeg ønsker dig fortsat succes.
Kender du til nogen tilfælde af ulovlig tilbageholdelse?
Indtast dem derefter på vetopedia.org/en/withdrawal.
Du finder linket under dette program.