"Perekonnad on sageli ametiasutuste sihtmärgiks tühiste asjade - nagu vanemate kasvatusstiil, kooliprobleemid või puudulikud
dokumendid - tõttu, samal ajal kui tõsiseid vägivalla- ja väärkohtlemisjuhtumeid kodudes, elamurühmades või muudes
institutsioonilistes kontekstides ei menetleta järjekindlalt."
Prof. dr Uwe Tewes on diplomeeritud psühholoog ja juhtis aastaid Hannoveri Meditsiinikooli meditsiinipsühholoogia osakonda.
Ta on ka kohtuekspert perekonna- ja kriminaalmenetluses ning perekonnakohtute vahendaja.
Tänu oma tööle kohtu määratud eksperdina ja kriminaalmenetlustes, kus lapsed on vägivalla ohvrid, on tal ülevaade kogu
teemast ning ta paljastab täpselt ja põhjalikult kuritarvitusi.
Kuidas on meetmete proportsionaalsus?
Kas kulude ja tulude tegur on selle tõsise sekkumise puhul perekonnas õigesti kaalutud?
Samuti tuuakse esile negatiivsed mõjud, nagu stress või kiindumushäired, mis
tegelikult ei tohiks olla suuremad kui oodatav kasu.
Prof. dr Uwe Tewes valgustab seda kõike ja veel palju muud oma loengus "Psühholoogiline stress ja sellest
tulenevad tervisekahjustused lastel pärast hooldusele võtmist".
Soovime tänada Axion Resist'i selle olulise ettekande kättesaadavaks tegemise eest, mis salvestati
nende kongressi raames teemal "Kuidas näeb riigi kaitse perede jaoks välja tegelikkuses?". salvestati.
Aidake meid, kallid vaatajad, ja levitage seda programmi.
Lugupeetud härra Christidis ja proua Christidis, me tunneme teineteist juba mõnda aega.
Tänan teid väga teie lahke sõnade eest. Väike parandus:
Ma ei õppinud meditsiini, mul oli meditsiinipsühholoogia õppetool, kuid kutsealaselt olen psühholoog.
Ma ei oska oma kogemuste põhjal öelda midagi selle kohta, millest te siin sissejuhatuses teatasite.
Aga ühine taust - teil on täiesti õigus - on laste teisese ohustamise ja riigi ohustamise probleem.
Teisisõnu, probleemid, mis on loodud lastele, keda tegelikult tuleks aidata, on loodud nende
poolt, kes teesklevad, et tahavad neid lapsi aidata.
Ütlen seda täiesti erapooletult. Ja ma näen oma ülesannet ka selles, et esialgu annan lühiülevaate stsenaariumist,
mis puudutab lapsi, mitte niivõrd vanemaid, kuigi see on muidugi alati olnud minu professionaalne mure.
Miks ma võin endale lubada sellest rääkida?
See on tingitud minu asjakohasest töökogemusest.
Töötasin suurema osa aastatest psühhiaatria, kliinilise psühholoogia ja lõpuks ka meditsiinilise psühholoogia
valdkonnas, peamiselt Hannoveri meditsiiniülikoolis.
See oli täistööajaga, osalise tööajaga, nagu ma ütlesin, kohtueksperdina, seejärel ka laste ja noorukite
ning psühhoterapeutide seadusjärgse koolituse lektorina.
Samuti perekonnaõiguse spetsialistide, eelkõige kohtunike, juristide, ekspertide ja noorsootöötajate täiendkoolitus.
Minu jaoks on alati olnud oluline tuua eri erialad kokku.
Ja me oleme korraldanud ka mitmeid üritusi, mis läksid väga hästi, kus osalesid kõik erakonnad, kõik fraktsioonid.
Nagu ma juba ütlesin, on tema erialane ekspertiis kohtu poolt määratud eksperdiks - ma tahtsin öelda, et konkreetselt sellel
teemal - eksperdiks laste hooldusõiguse juhtumite ja kriminaalmenetluste puhul, mis on
seotud vägivalla ohvriks langenud lastega.
Seejärel vanemate ja laste nõustamine perevägivalla puhul. Meie instituudis oli nõustamiskeskus.
Nõustades hooldusasutusi, kuidas muuta sealseid tingimusi lapsesõbralikuks, ja koolitades spetsialiste
edasi laste teisese ohustamisega seotud küsimustes.
Mida nad saavad teha, et seda vältida?
Sageli ei saa nad isegi aru, mida nad seal üksikasjalikult teevad.
Kui tekib küsimus, kas lapse hooldusele võtmine on vajalik lapse heaolu ohustamise tõttu, on probleemiks see,
et järgmiste valdkondade spetsialistid peavad tavaliselt tegema koostööd, et leida lahendusi:
Ühelt poolt on spetsialistid perekonnakohtusüsteemist, st kohtunikud, prokuratuur ja politsei, halduskohtud ja
lastekaitse, st noorsooametid ja tervishoiusüsteem, näiteks kohtuekspertiis või psühholoogiline hindamine.
See on väga värviline spekter ja neil ei ole palju ühiseid koolitusi.
Samuti on nende rühmade kohta vähe ühist kirjandust.
Põhiprobleem, millega ma siinkohal tegelen, on see, et abisüsteemi võetud meetmed tekitavad alati
täiendavat, st sekundaarset koormust asjaomastele lastele.
Pean eelkõige silmas stressi, mida põhjustavad meetmed, mida tuleb sageli rakendada rasketes tingimustes ja mis
võivad olla asjaomaste laste jaoks traumeeriv kogemus.
See ei pea igal juhul nii olema. Aga see võib nii olla.
Sellega on alati seotud sidemete ja suhete katkemine, millel võib olla eriti negatiivne mõju nende laste
edasisele arengule, samuti laste jätkuvad hirmud ja ebakindlus seoses nende tulevikulootustega.
See ei ole veel kõik, kuid on mõned tipphetked.
Kui te peate või tahate kaaluda selliseid erinevaid asju üksteise vastu, satute alati dilemmasse, et peate
tunnustama erinevaid riske ja seostama neid üksteisega, mis ei ole üksteisest sõltumatud.
Iga meetme puhul tuleb kõigepealt kaaluda, kas loodetav kasu on mõistlikus proportsioonis
sellega alati kaasnevate kohustuste suhtes.
Kui lapsed reageerivad sellistes tingimustes silmatorkavalt, on sageli raske kindlaks teha ja
põhjendada laste silmatorkava käitumise tegelikke põhjuseid.
Ja kui need järelkoormused muutuvad liiga suureks, siis räägime ka sekundaarsest ohust lapse
heaolule, mis tuleneb tugisüsteemi ebaõigest käitumisest.
Vaatame kõigepealt sihtrühma, kellest me siinkohal räägime. Millised on need lapsed?
2024. aastal võeti Saksamaal umbes 40 000 last ja noort hoolekandeasutusse, kuna nende heaolu oli ohustatud.
Lisaks sellele seadis selle eest vastutava tugisüsteemi kahtluse alla umbes 30 000 alaealiste sisserändajate saatjata saabumist.
See on täiesti mõistlik, ma ei ole kriitiline, kuid see on midagi, mida tuleb arvesse võtta.
Föderaalse statistikaameti andmetel elas 2023. aastal 215 000 last hooldekodus või hooldusperes.
Psühholoogiliselt oluline on aga see, et umbes pooled kuni kaks kolmandikku selle sihtrühma lastest kannatavad
akuutselt ja mõnel juhul krooniliselt tõsiste vaimse tervise probleemide all kuni täiskasvanueas.
Mängureeglid, mille järgi toimingud selles abisüsteemis struktureeritakse, on sätestatud seadusega.
Esiteks on olemas põhiseaduses sätestatud põhiõiguste positsioonid koos asjaomaste osapoolte erinevate õiguste ja kohustustega.
Kõigepealt lapse või laste põhiõigus, et nende vanemad kasvataksid ja hoolitseksid nende eest.
Nii see ongi, selle üle ei saa läbirääkimisi pidada.
Siis vanemate õigus oma lastele, sest konstitutsioonikohtu sõnul on üldiselt lapse huvides, kui lapsed
elavad koos oma vanematega, mitte võõraste inimestega.
Ja lõpuks, kolmandaks, riigi kohustus kaitsta lapsi ja tagada, et ebaõnnestunud vanemaid julgustatakse oma kohustusi täitma.
Õiguslikud nõuded laste hooldusele võtmiseks on tegelikult ka üsna läbipaistvad.
Siin ei ole palju arutada.
Kõigepealt peab olema selge, et tegemist on jätkusuutliku riskiga.
See tähendab, et märkimisväärne kahju peab olema olemas või selle tekkimine peab olema mõistlikult tõenäoline.
Lisaks peab meede olema proportsionaalne.
See tähendab, et ei tohi olla võimalust sekkuda kergemate vahenditega, näiteks
ambulatoorsete meetmete või sugulaste juurde viimisega.
Ja lõpuks tuleb kaaluda kulusid ja kasu.
See tähendab, et negatiivsete mõjude, näiteks stressi ja kiindumushäirete võimalus ei
tohi olla suurem kui oodatav või loodetav kasu.
Ja lõpuks, ja see jääb alati tähelepanuta, peab see meede olema vajalik konkreetsel üksikjuhul. Ja see peab olema ka sobiv.
Need on juriidilised, mitte psühholoogilised terminid.
Need on rakendatud ka kohtupraktikas.
Samuti on tähelepanuta jäetud, kus lasub tõendamiskohustus sellistel juhtudel.
Lapse hooldusele võtmise vajalikkuse tõendamiskohustus lasub noorsooametil või perekonnakohtul.
Föderaalse konstitutsioonikohtu sõnul ei tohi ametiasutused nõuda vanematelt positiivset tõendit nende vanemlike oskuste kohta.
Ma ei taha praegu konkreetsete näidete juurde eksida.
Te noogutate, et see on harva nii igapäevases kohtutegevuses, ma ei pea seda siinkohal rõhutama.
Ja lõpuks, vastavalt föderaalsele konstitutsioonikohtule ei tohi riik asendada vanemate
vastutust oma ettekujutusega sobivast lastekasvatusest.
Mõnikord on hämmastav lugeda tehtud kohtuotsuseid.
Kuid need on seaduslikud nõuded, see ei ole midagi, mida mina või mõned psühholoogid oma elevandiluutornis välja mõtlesid.
Föderaalne konstitutsioonikohus võtab selle kokku, öeldes, et vanemad ja nende sotsiaal-majanduslikud
elutingimused on osa lapse saatusest ja eluriskist.
Sellised meetmed on siiski alati seotud otsuste tegemise riskiga.
Ja need riskid soodustavad loomulikult ka regulatiivset ebaõnnestumist.
Lubage mul selgitada kahte tüüpi ebaõnnestumist näitena.
Ma ei taha seda praegu liiga põhjalikult arutada.
Ühest küljest on välditud sekkumisi, mis oleksid tegelikult hädavajalikud olnud.
See on see, mis tekitab alati suurt vastukaja ajakirjanduses.
Hamburg 2005: Seitsmeaastane Jessica sureb kodus nälga, kuigi kolmandad isikud on korduvalt teatanud hooletusest.
2007 Darry, Schleswig-Holstein: viis last suri, sest ametiasutused ei võtnud arvesse kolmandatelt
isikutelt saadud teavet ema vaimuhaiguse kohta.
2012 Hamburg: Claudia Chantal suri metadooni üledoosi pärast seda, kui ta oli aastaid
ignoreerinud kolmandatelt isikutelt saadud teavet.
Mustas metsas 2015. aastal: kolmeaastane Alessio suri, sest ametivõimud ignoreerisid
meditsiinilisi teateid väärkohtlemise kohta.
Lihtsalt isiklik kommentaar. Nii et need on ka minu enda kogemused, millest ma elu lõpuni ei saa
kunagi lahti ja mis olid täna õhtul jälle meeles.
Kus te olite tunnistaja, osa sellest süsteemist, mis ei suutnud seda ära hoida?
Isegi kui te olete kaasatud, ei ole teil üldse volitusi tegutseda eksperdina.
Ja need on surmajuhtumid, ja mõnel juhul teatud tingimustel - see on vaid jäämäe tipp.
Ma võiksin teile sellest tundide kaupa rääkida. Aga jätame selle esialgu sinnapaika.
Võite seda ka arutada. Ma ei taha siinkohal süvitsi minna.
Siis on muidugi ka ametiasutuste ebaõnnestumine, kui tegemist on kergemeelsete, enneaegsete
sekkumistega, mis põhjustavad lastele pöördumatuid kahjustusi.
Ma piirdun siinkohal ühe näitega, mida te ilmselt kõik teate.
Niinimetatud Worms'i kuritarvitusskandaal 1990. aastatel tekitas ajakirjanduses samuti üsna palju elevust.
Enamik inimesi teab, mida see tähendab, kus arvukalt lapsi võeti hooldusele ühe kvalifikatsioonita lasteaia
töötaja, iseenda määratud eksperdi valeandmete põhjal ja kohtumenetlus venis seejärel aastaid.
See ajab teid samuti meeleheitele. Sa saad juhtumi lauale.
Jah, kuidas on see, et laps on nüüd kodus, kohutavates tingimustes?
Jah, sest ükskord üks õpetaja helistas mingil põhjusel, ei midagi dramaatilist, noorsooametisse ja noorsooameti töötaja, selle
asemel, et pöörduda professionaalse abi, näiteks laste- ja noorukite psühhiaatria poole, lihtsalt helistas
isehakanud nõustamiskeskusesse, mida te sellisel juhul teete?
Jah, me soovitame alati lapse hooldusesse võtta.
Ja siis tekivad faktid, mida vaevalt saab lahendada ja mis on kinnistunud.
Vaatame lühidalt teisi halle alasid, mis suurendavad väärteomenetluste ohtu.
Viimastel aastatel on üha enam tähelepanu pööratud emotsionaalsest väärkohtlemisest
tulenevale lapse emotsionaalsele ohustamisele.
Ma ei taha eitada, et lapsi võib ka vaimselt kuritarvitada või psühholoogiliselt väärkohelda. See ei ole üldse teema.
Aga raskemad on selles valdkonnas tõesti halvasti määratletud.
Kõigil asjassepuutuvatel spetsialistidel on tohutu mänguruum, et tõlgendada seda vastavalt oma võimalustele.
Ja just selles valdkonnas on asjaomaste laste ja vanemate õiguskindlus peaaegu null.
See toob tavaliselt kaasa laste ja vanemate psühhiaatriliste diagnooside inflatsioonilise kasutamise spetsialistide
poolt, kellel puudub igasugune diagnostiline pädevus.
Üks noorsootöötaja, kes kord nädalavahetuse koolitusel osales, ütles.
Ta diagnoosis emale histrionilise isiksusehäire ja nii edasi.
Vajaduse korral saadakse seejärel meditsiiniline arvamus psühhiaatrilt, kes ei ole kohtuekspertiisiga kursis.
Lihtsalt küsitakse ja ta räägib naisega veerand tundi ja kinnitab noorsooameti jaoks
diagnoosi, mida tavaliselt saab ja võib ainult teha.
Tänapäeval üldse mitte, kuid seda võib ja peaks ikka küsima, kui olete kuu aega veetnud, et selle isiksusega põhjalikult tutvuda.
Siis on puudulikud teadmised, et selliseid viiteid asjatundlikult läbi vaadata. Seda ma just eeldasin.
Ja lõpuks on ka isehakanud ekspertide ja lobirühmade tõlgendamise suveräänsuse kinnitamine.
See on lai valdkond. Võib-olla tuleme selle juurde tagasi.
Milleks, ma ütlen seda veidi anekdootlikult, viib selline asjaosaliste patologiseerimine?
See viib näiteks selleni, et lastel, kes lükkavad ühe vanema tagasi, diagnoositakse vanemliku
võõrandumise sündroom, isegi kui neil on selleks head põhjused.
Või et lapsed, kellel on vanemaga eriti lähedane ja kvaliteetne suhe, on siis sildistatud vanemateks.
Eriti mõnede emade jaoks on üsna raske leida mõistlikku tasakaalu.
Ja et armastust on liiga palju, liiga palju armastust, isegi oma emalt, seda olen isegi mina oma vanaduses alles viimastel
aastatel mõistnud. Ma mõtlen seda irooniliselt, vabandust.
Või emad ja isad, keda võib kõnekeeles nimetada helikopterivanemateks, mis ei
ole nende laste jaoks samuti nii tore.
Aga just seetõttu, et need vanemad on väga mures oma laste tervise pärast,
diagnoositakse neil äkki Münchhausen-by-proxy sündroom.
Te peate lapsed hooldusele võtma.
Sellistel juhtudel tuleb arvesse võtta ka asjaomaste laste haavatavust.
Ma ütlesin juba varem, et nad ei ole mis tahes lapsed.
Riskirühm on tugevalt koormatud võimalike varasemate kahjustuste tõttu, mida ei ole alati põhjustanud vanemad.
Kuid on olemas epidemioloogilised uuringud laste, hooletusse jäetud või väärkoheldud laste kohta.
Seejärel täheldatakse sageli järgmisi häireid:
ärevus, depressioon, agressiivsed-dissotsiaalsed häired, hüperkineetilised häired, nagu ADHD, kiindumushäired,
traumajärgsed stressihäired, enesevigastuslik käitumine, suitsiidikalduvus, uimastite kuritarvitamine
või isegi psühhosomaatilised kaebused, nagu näiteks unehäired ja suurenenud valutunnetus.
Sagedus on 50-75 protsenti neist lastest.
Diagnostiline dilemma seisneb aga selles, et igal neist häiretest võib olla ka täiesti erinevaid põhjuseid.
See ei ole tõend väärkohtlemise kohta.
Häire võib olla vallandunud või süvenenud ka näiteks perekonnast eraldatuse tõttu.
See häire kaob sageli aasta või kahe pärast hooldusele võtmist.
Ja siis ütlevad kõik, et aha, hea, et me võtsime lapse hoiule.
Ei, sest see häire pärast hooldusele võtmist ei ole tõend väärkohtlemise kogemuse kohta, sest sellised
sümptomid taanduvad sageli spontaanselt, isegi kui neid ei ole põhjustanud väärkohtlemine.
Vaatleme lühidalt tegelikke objektiivseid stressitegureid, mis on seotud kinnipidamisega.
Seega on tingimused valdavalt või peaaegu alati traumeerivad.
Ägedad meetmed igal juhul.
Mõned lapsed korjab politsei koolist ära või äkki seisavad võõrad inimesed ukse ees ja ütlevad, et me võtame teid nüüd ära.
Lisaks sellele on alati olemas eraldatus. Ja eraldumine toob alati kaasa hilisemad häired.
Isegi kui lapsed kannatavad oma vanematest, tuleb arvestada, et nende vanemate lahusolek võib põhjustada lahkuminekuhäireid.
See tuleb selgelt eraldada ja eraldi hinnata.
Pärast lahkuminekut puuduvad tavaliselt lastele piisavad suhted ja sidemete loomise
võimalused. See tähendab, et nad langevad sügavasse auku.
Seejärel ebapiisav meditsiiniline või terapeutiline ravi.
Sageli jäetakse tähelepanuta teiste laste kahjulikud keskkonnamõjud keskuses ja keskkond, kuhu need lapsed,
keda tuleb kaitsta päritolukeskkonnast, siis satuvad.
Või läbi häbimärgistamise koolis, näiteks, et oled kodulaps või midagi sellist, rolliülesanne.
Nende hilisemate psühholoogiliste reaktsioonide puhul on ka mitmeid kaasnevaid häireid.
Laias laastus on need peamiselt kohanemishäired.
Vastavalt diagnostilisele käsiraamatule mõistetakse kohanemishäirete all nüüd ägedaid häireid, mis on põhjustatud
stressirohketest elusündmustest või drastilistest elumuutustest.
Selliste hilisemate reaktsioonide tüüpilised sümptomid on hirmud, ärevus, abituse tunne, sotsiaalse käitumise häired, dissotsiaalne
käitumine, agressiivsus, leinareaktsioonid kuni hospitalismini, regressiivne käitumine, pöidla imemine, voodipesu, beebikõne.
Teine kollektiivne termin tüüpiliste hilisemate reaktsioonide kohta on traumaga seotud häired.
Paljud neist lastest on meetmest ka traumeeritud.
Trauma tagajärjed on reaktsioonid erakorralistele ohtudele, mida laps kogeb katastroofina ja mis viivad sügava meeleheiteni.
Tüüpilised sümptomid on intensiivne hirmu, abituse ja õuduse kogemus, mis on sageli seotud laste rahutu käitumisega.
Sellise käitumise eest süüdistatakse siis jälle vanemaid kui süüdlase, kuigi see oli tingitud meetmest.
Olen seda hindamise käigus sageli märganud.
Seda on raske selgitada noorsooametile või abisüsteemile üldiselt või isegi kohtule.
Mida vajavad need haavatavad lapsed? Nad vajavad hästi organiseeritud hädaabi.
Seda ei saa eitada.
Nad vajavad pärast hooldusele võtmist usalduslikku suhet usaldusväärse hooldajaga.
Ja nad vajavad eluperspektiivi, mis vastab nende isiklikele vajadustele ja võimetele.
Kui ma olen nende juhtumitega tegelenud, olen alati külastanud neid kohapeal, kasuperedes,
hooldusasutustes. Olen ka nõustanud selliseid asutusi.
Kindlasti on häid organisatsioone, kes ei ole nõuannete suhtes tõrksad ja tahavad endaga tööd teha.
Aga ma olen saanud teada asjaolusid. Ma tean ka vanematest piirkondadest pärit miljööd, mis on mõnikord hirmuäratavad.
Kuid see, mida ma hooldekodudes teada sain, oleks omaette raamatut väärt.
Ja siis muidugi selgitada võimalikult kiiresti meetme kavandatud kestus ja tagada vajalike ravimeetmete kiire rakendamine.
Vaid mõned aastad tagasi oli kolm last võetud hooldusasutusse. Põhjused olid rumalad.
Seejärel külastasin neid kodus ja kõigil kolmel neist lastest oli pärilik tervisehäire.
Nad võeti ära, sest vanemad tegid liiga vähe, et sellele vastu astuda.
Kolme aasta jooksul, ütlevad nad, et me ikka veel üritame, ei ole midagi juhtunud.
Ma tahaksin seda lühidalt lahti mõtestada nii.
Puudulikku käitumist on kaks allikat.
Üks neist on süstemaatilised vead, mida üksikud asjaomased valdkonnad oma
konkreetsetest töötingimustest tingituna tekitavad.
Ja teine osa, teine valdkond, on süsteemsed vead.
See tähendab, et kui nad ka koos lahendusi otsivad, võivad asjad muutuda veelgi keerulisemaks.
Jääme korraks teemakohaste puudujääkide juurde.
Kohtute puhul on see muidugi väga kokkuvõtlikult ja väga lihtsustatud, kuid selle episoodi puhul on see sisuliselt tõsi.
Puudujäägid kohtutes seisnevad sageli selles, et riskihindamise põhiseaduslikke nõudeid ei võeta
piisavalt arvesse või tõlgendatakse neid valesti.
Ja et vastutus üksikjuhtumi õigusliku normatiivse hindamise eest, mida ainult juristid, st ainult kohtud,
võivad teha, delegeeritakse siis hea meelega teistele.
Näiteks noorsooametisse või psühholoogiliste ekspertide juurde, kes ei saa ega tohi seda teha.
Kuid kohus eeldab siis nende õiguslikku otsust.
Siis koos noorte hoolekandeasutustega, mis nõuavad endale ühepoolset suveräänset tõlgendamisõigust.
Kes teavad täpselt, mis on parim. Ja nad ei lase teil sellest rääkida.
Ja kes seoses laste paigutamisega hoolekandeasutustesse ei pea eelkõige silmas laste
vajadusi, vaid sageli ka teenusepakkujate ärihuve.
Omaette teema. Muidugi.
On lapsi, kellele makstakse 30 000 eurot kuus.
Ja nad vahetavad rajatisi iga kuue kuu tagant.
Siis on olemas eestkostjad ad litem. Menetlusnõustajad - te teate, mis nad on, ma ei pea
selgitama - tulevad erinevatest ametirühmadest.
Ja seetõttu on neil ka erinevad seisukohad.
Nende hinnangud vanemate kasvatusoskuste ja tugipädevuste kohta on aga sageli faktiliselt põhjendamata.
Selle asemel, et tugineda kontrollitud faktidele, tuginevad nad subjektiivsetele arvamustele.
Kusjuures mõnikord mängivad rolli ka ebaolulised kaalutlused.
Näiteks soov sanktsioneerida vanemate väärkäitumist.
Ja mõned kohtunikud delegeerivad palju vastutust.
Ühel kongressil, mille ma kunagi korraldasin, tuli üks kohtunik koos noore daamiga käsivarrelt ja tutvustas teda:
"Ja see on minu eestkostja," pidi ta loengut pidama.
"Ma ei tee enam midagi ilma oma õigusnõustajateta."
Ma ei saanud teisiti, kui tegin märkuse, mida ta siis publiku ees ütles.
"Oh õige, ma alati arvasin, et eestkostja ad litem, lapse eestkostja ja mitte kohtunik."
See ei ole päris nii lihtne, kuid sisuliselt tabas see valusat punkti.
Eksperdid, nimelt ilma erialase kogemuseta eksperdid, selliste riskirühmadega.
Nii et me ei nimeta seda valdkondlikku ekspertiisi.
See viib sageli vigase diagnostika ning ebaõigete riskihinnangute ja prognoosideni.
Kliendid, st noorsooametid ja kohtud, eelistavad loomulikult eksperte, kes kalduvad
hiljem pigem kinnitama abisüsteemi eelarvamusi.
Seejuures piirduvad nad üsna pealiskaudsete pseudotestidega ja ignoreerivad üldiselt vastuolulisi tulemusi.
Nii et just see valdkond on tänuväärne inimestele, kes tahaksid saada ekspertiisiks, kuid kellel ei ole veel mingeid erialaseid
teadmisi , sest nad teavad ka, et kui nad kohtunike või noorsooameti suu järgi kirjutavad, saavad nad uusi ülesandeid.
Siis on veel lastekaitsetöötajad, kes ei ole piisavalt koolitatud, et töötada tugevalt stressis või isegi traumeeritud
lastega, ja seetõttu ei saa nad üldse aru, mis lastes toimub.
Kuidas luua nendega toetav suhe, et kas saata neid läbi raske üleminekufaasi või vajadusel
valmistada neid ette tagasipöördumiseks päritoluperekonda.
Ja lõpuks hoolekandeasutused, mis seavad prioriteediks ärihuvid ja jagavad sageli oma kohad lastele,
kellega nad ise on erivajaduste tõttu ülekoormatud.
Nagu ma juba ütlesin, viib see sageli paradoksaalsete olukordadeni, kus eriti raske puudega lapsed, kes võetakse oma
perekonnast ära, sest lapsed ei ole kasutanud terapeutilist abi või ei ole seda saanud - seda ei ole lihtne leida -,
jäävad siis ka asenduskodus ilma terapeutilise hoolduseta.
Ja lõpuks, süsteemi nõrkused.
Teisisõnu, kui lapse heaolu kohta viiakse läbi ametlik uurimine, käivitub laiaulatuslik tugisüsteem, mille osalejatest osa on
ebapiisavalt kvalifitseeritud ja mis on samuti vastuvõtlik varjatud konsensuse saavutamisele või võitlusele
tõlgendussuveräänsuse pärast, nii et asjaomaste laste edasine saatus sarnaneb sageli loteriiga.
Lapsed, kes vajavad abi, jäetakse hooletusse.
Teised lapsed on ilma vajaduseta ülekoormatud või isegi traumeeritud.
Meetmed, mille eesmärk oli tegelikult vähendada laste koormust, kipuvad muutuma lisakoormuseks.
Tulen kokkuvõtte juurde - mul on vaja veel viis minutit, et teha kokkuvõte põhipunktidest.
Esiteks on menetluste piinav aeglus.
Praegused institutsioonilised ja õiguslikud raamtingimused on nii ebapiisavad, et raske lisakoormuse
tekkimist nendele haavatavatele lastele on raske vältida.
Pärast laste eestkoste alla võtmist esineb sageli suuri viivitusi otsuse tegemisel ja toetusmeetmete alustamisel, sest
menetlemine noorsooametites ja kohtutes võtab mõnikord ülekoormuse ja ressursside puudumise tõttu liiga palju aega.
Psühholoogilised eksperdid vajavad siis veel mitu kuud oma hinnangu andmiseks.
See tähendab sageli seda, et lapsed peavad mitu korda vahetama asenduskodu: valmisolevast asenduskodust esimesele asenduskodule,
mis on seejärel ülekoormatud, seejärel teisele asenduskodule.
See toob sageli kaasa täiendavaid viivitusi, ja lisakoormust tekitab see, kui pooleli on ka kriminaalmenetlus,
kriminaalmenetlus vanemate või kolmandate isikute vastu, ning perekonnakohtud peavad
siis ootama ära kriminaaluurimise tulemused.
Vanemate laste puhul võib olla vajalik psühholoogiline hindamine.
Selle aja jooksul ei tohi professionaalsed abilised lastega stressitegureid üksikasjalikult arutada.
Te satute raskustesse prokuratuuriga.
koostöövõimalused, neil ei ole lubatud sel ajal lastega ka tugiarutelusid pidada.
Võimalused koostööks vanematega hooldus- ja tugimeetmete jätkusuutlikuks planeerimiseks on siis alati väga piiratud.
Ja kui kahtlused vanemate vastu osutuvad hiljem alusetuks, võib vahepeal olla juba toimunud pöördumatu
võõrandumine, eriti väikeste laste puhul, nagu näiteks Wormsi väärkohtlemisskandaalis.
Enamik lapsi ei tulnud enam koju.
Teine punkt on ülevoolav abisüsteem.
Lapse jaoks vajalike ja sobivate meetmete küsimuse selgitamisse on tavaliselt kaasatud mitu
erineva kvalifikatsiooniga inimest ja asutust.
Eelkõige lapsevanemad kui mõjutatud menetlusosalised koos oma menetlusosalistega. See on üks pool.
Siis on veel kohtud, noorsooametid, laste eestkostjad, psühholoogilised eksperdid,
peretoetuse ja lastekaitse spetsialistid.
Viivitused võivad siis tekkida eriarvamuste tõttu, mis sageli viivad konkurentsile tõlgendamise suveräänsuse pärast.
Teisest küljest võib sageli täheldada varjatud konsensuse saavutamist, mida siis rakendatakse määruses, isegi
nendes määrustes, mis on orienteeritud vähem laste vajadustest kui professionaalsete osalejate eelistest.
Peate ju meeles pidama, et õigusnõustajad, eksperdid, hooldusasutused, perede
tugi, nad kõik teenivad menetluse pealt raha.
Selline sõltuvus soodustab valmisolekut aktsepteerida kokkuleppeid, mis ei teeni eelkõige lapse parimaid huve.
Vahepeal ilmub meedias üha rohkem teateid, mis osutavad ebaõnnestumistele kõigis valdkondades, koos olulise kriitikaga
ametivõimude aadressil, kelle aktsionism tundub mõnikord vähem hoolivana kui paternalismina, sest töötajad on sageli halvasti
koolitatud ja siis pöörduvad lobirühmade narratiivide või mitteametliku konsensuse saavutamise standardargumentide
poole, mis ei tee enam õiglust konkreetse juhtumi eripärale.
Need on kõik põhimõttelised otsused, mille tekstimooduleid te nüüdseks juba peast teate, kui olete lugenud seletuskirju.
Siis ei ole meil piisavalt arvestatud laste haavatavusega.
Hooldusele võtmine on iga lapse jaoks seotud tõsise psühholoogilise stressi ja kahjustustega.
Kuni kaks kolmandikku neist lastest on juba niigi suure stressiga ja seetõttu on nad nende meetmete suhtes eriti tundlikud.
Ei tohiks kahtluse alla seada, et laste hooldusele võtmine võib olla vajalik nende kaitseks.
Sellised meetmed on siiski õigustatud ainult siis, kui ühelt poolt on võimalik tagada lastele pikaajaline turvalisus ja
kui on tagatud, et need meetmed vastavad nõuetele, mida need erilised lapsed oma hooldajatele üksikjuhtudel esitavad.
Praegustes tingimustes on nende laste saatus pigem loterii, sest selliste meetmete tulemused ei ole
väga julgustavad ja süsteemi nõrkused on ilmsed.
Ja lisaks või pärast juba rasket koormust nende varasemas keskkonnas, seisavad paljud neist lastest siis
veel lisaks silmitsi puudustega süsteemis, mis ei suuda oma volitusi sellisel kujul aidata üldse täita.
Ja lõpuks, see on olnud ka minu töövaldkond meditsiinis, ka minu huviala: kvaliteedijuhtimine.
Seega ei saa te eeldada, et te olete nendes valdkondades teadlik kvaliteedist.
See tähendab, et kohtunikud ütlevad niikuinii, et meie kvaliteedi mõõdupuuks on apellatsiooniprotsess.
Nad ütlevad meile, kui me oleme ära rikkunud, mida muidugi tavaliselt ei oodata nendes valdkondades.
Teisisõnu, kvaliteediteadlikkuse puudumine.
Praegu ei ole selles valdkonnas mingeid märke suurest reformi innukusest.
Kvaliteedikontroll puudub täielikult.
Selles läbipaistmatus äris teenivad suurelt ebapiisavalt kvalifitseeritud eksperdid,
kelle sissetulekud on ebatavaliselt suured.
Hammer on seda ekstrapoleerinud ja jõudnud ekspertide kogukuludeks üle kahe miljardi euro aastas, ja
seda mitte ainult laste hooldusele võtmise puhul.
Ma ei pea teile selgitama, et see ei ole paljude üksikisikute töö, vaid väga sihipärase lobitöö tulemus.
Teine kulutegur on muidugi hoolekandeasutused, mis on kõrgema hooldustasu tõttu eriti huvitatud väga stressirohketest lastest
ja hoiavad neid lapsi loomulikult võimalikult kaua enda juures.
Neil on siis ka oma psühholoogid, kes töötavad selles asutuses ja loomulikult kirjutavad seda, mis on asutuse huvidele soodne.
Ja neil on ka vähe huvi, kui ma võin seda kokkuvõttes öelda, toetada kuidagi nende laste kontakte oma päritoluperedega.
Tänan teid tähelepanu eest ja soovin teile jätkuvat edu.
Kas teile on teada mõni ebaseaduslik kinnipidamise juhtum?
Seejärel sisestage need aadressil vetopedia.org/en/en/withdrawal.
Leiad lingi selle programmi all.