"Perheet joutuvat usein viranomaisten kohteeksi vähäpätöisten asioiden - kuten vanhemmuustyylien, kouluongelmien tai
puutteellisten asiakirjojen - vuoksi, kun taas vakavia väkivalta- ja hyväksikäyttötapauksia kodeissa,
asumisryhmissä tai muissa institutionaalisissa yhteyksissä ei johdonmukaisesti aseteta syytteeseen."
Prof. Dr. Uwe Tewes on koulutukseltaan psykologi, ja hän johti Hannoverin lääketieteellisen tiedekunnan
lääketieteellisen psykologian laitosta useita vuosia.
Hän on myös oikeusasiantuntija perhe- ja rikosoikeudellisissa menettelyissä sekä sovittelija perhetuomioistuimissa.
Koska hän on toiminut tuomioistuimen nimeämänä asiantuntijatodistajana ja rikosoikeudenkäynneissä, joissa
lapset ovat väkivallan uhreja, hänellä on näkemystä koko aiheesta, ja hän paljastaa tarkasti ja laajasti väärinkäytökset.
Entä toimenpiteiden suhteellisuus?
Onko kustannus-hyöty-tekijä punnittu oikein, kun kyse on vakavasta puuttumisesta perheeseen?
Lisäksi korostetaan kielteisiä vaikutuksia, kuten stressiä tai kiintymyssuhdehäiriöitä, joiden ei itse
asiassa pitäisi olla odotettuja hyötyjä suurempia.
Professori, tohtori Uwe Tewes valottaa kaikkea tätä ja paljon muuta luennossaan "Psykologinen stressi ja siitä
johtuvat terveyshaitat lapsilla huostaanoton jälkeen".
Haluamme kiittää Axion Resist -järjestöä tämän tärkeän esityksen saataville asettamisesta, joka tallennettiin osana
heidän kongressiaan aiheesta "Miltä näyttää valtion suojelu perheille todellisuudessa?". tallennettiin.
Auttakaa meitä, hyvät katsojat, ja levittäkää sanaa tästä ohjelmasta.
Hyvä herra Christidis ja rouva Christidis, olemme tunteneet toisemme jo jonkin aikaa.
Kiitos paljon ystävällisistä sanoistanne. Pieni korjaus:
En opiskellut lääketiedettä, minulla oli lääketieteellisen psykologian professuuri, mutta olen ammatiltani psykologi.
Omasta asiantuntemuksestani en voi sanoa juuri mitään siitä, mitä olet kertonut täällä johdannossa.
Mutta yhteinen tausta - olette aivan oikeassa - on lasten toissijaisen vaarantamisen ja valtion vaarantamisen ongelma.
Toisin sanoen ne, jotka teeskentelevät haluavansa auttaa näitä lapsia, luovat ongelmat
niille lapsille, joita pitäisi oikeastaan auttaa.
Sanon tämän täysin puolueettomasti. Lisäksi katson, että tehtäväni on nyt aluksi antaa lyhyt yleiskatsaus tilanteeseen
lasten kannalta, ei niinkään vanhempien kannalta tässä tapauksessa, vaikka se on
tietenkin aina ollut ammatillinen huolenaiheeni.
Miksi voin sallia itseni puhua siitä?
Tämä johtuu asiaankuuluvasta työkokemuksestani.
Työskentelin psykiatrian, kliinisen psykologian ja lopulta myös lääketieteellisen psykologian parissa suurimman osan vuosista
- pääasiassa Hannoverin lääketieteellisessä yliopistossa.
Kuten sanoin, työskentelin kokopäiväisesti ja osa-aikaisesti oikeuslääketieteellisenä asiantuntijana, minkä
jälkeen toimin myös luennoitsijana lasten ja nuorten lakisääteisessä koulutuksessa sekä psykoterapeuteille.
Myös perheoikeuden asiantuntijoiden, erityisesti tuomareiden, lakimiesten, asiantuntijoiden
ja nuorisohuoltopalvelujen täydennyskoulutus.
Minulle on aina ollut tärkeää tuoda eri erikoisalat yhteen.
Olemme myös järjestäneet joitakin hyvin sujuneita tapahtumia, joihin kaikki osapuolet ja ryhmät osallistuivat.
Kuten sanoin, olen tuomioistuimen nimeämä asiantuntijatodistaja - tarkoitin sanoa, että nimenomaan tämän aiheen osalta -
asiantuntijatodistajana lasten huoltajuusasioissa ja rikosoikeudenkäynneissä, joissa on
kyse väkivallan uhreiksi joutuneista lapsista.
Sitten vanhempien ja lasten neuvonta perheväkivaltatapauksissa. Instituutissamme oli neuvontapiste.
Neuvoa sijaishuoltokeskuksia siinä, miten niiden olosuhteista voidaan tehdä lapsiystävälliset, sekä
ammattilaisten jatkokoulutuksessa, joka koskee lasten toissijaiseen vaarantamiseen liittyviä kysymyksiä.
Mitä he voivat tehdä välttääkseen tämän?
Usein he eivät edes ymmärrä, mitä he tekevät siellä yksityiskohtaisesti.
Kun herää kysymys siitä, onko lapsi otettava huostaan lapsen hyvinvointia uhkaavan riskin vuoksi, haasteena
on, että seuraavien alojen ammattilaisten on yleensä tehtävä yhteistyötä ratkaisujen löytämiseksi:
Yhtäältä on asiantuntijoita perhetuomioistuinjärjestelmästä eli tuomareista, syyttäjälaitoksesta ja poliisista,
hallintotuomioistuimista ja lastensuojelusta eli nuorisotoimistoista sekä terveydenhuoltojärjestelmästä,
esimerkiksi oikeuslääketieteestä tai psykologisesta arvioinnista.
Se on hyvin värikäs kirjo, eikä heillä ole paljon yhteistä koulutusta.
Näistä ryhmistä on myös vain vähän yhteistä kirjallisuutta.
Keskeinen ongelma, josta olen tässä yhteydessä huolissani, on se, että auttamisjärjestelmän toteuttamat
toimenpiteet aiheuttavat aina ylimääräistä eli toissijaista taakkaa lapsille, joita asia koskee.
Tarkoitan erityisesti stressiä, jota aiheuttavat toimenpiteet, jotka on usein toteutettava vaikeissa olosuhteissa ja jotka
voivat olla traumaattisia kokemuksia asianomaisille lapsille.
Näin ei tarvitse olla joka tapauksessa. Mutta niin voi olla.
Tähän liittyy aina siteiden ja ihmissuhteiden katkeaminen, millä voi olla erityisen kielteinen vaikutus näiden
lasten myöhempään kehitykseen sekä lasten jatkuvat pelot ja epävarmuus tulevaisuuden odotuksista.
Siinä ei ole vielä kaikki, mutta on muutama kohokohta.
Kun tällaisia eri asioita on punnittava tai kun niitä halutaan punnita keskenään, on aina pulma, että on
tunnistettava erilaisia riskejä ja suhteutettava ne toisiinsa, jotka eivät ole toisistaan riippumattomia.
Jokaisen toimenpiteen kohdalla on ensin tarkasteltava, onko toivottu hyöty kohtuullisessa
suhteessa siihen aina liittyviin rasitteisiin.
Jos lapset sitten reagoivat näissä olosuhteissa silmiinpistävästi, on usein vaikea tunnistaa ja perustella
lasten silmiinpistävän käyttäytymisen todellisia syitä.
Ja jos nämä taakat kasvavat liian suuriksi, puhutaan myös toissijaisesta riskistä lapsen hyvinvoinnille, joka
johtuu tukijärjestelmän virheellisestä käyttäytymisestä.
Tarkastellaan ensin kohderyhmää, josta tässä puhutaan. Millaisia lapsia he ovat?
Vuonna 2024 noin 40 000 lasta ja nuorta otettiin Saksassa huostaan heidän hyvinvointinsa vaarantumisen vuoksi.
Lisäksi noin 30 000 ilman huoltajaa saapunutta alaikäistä maahanmuuttajaa haastoi tästä vastuussa olevan tukijärjestelmän.
Se on täysin järkevää, enkä halua olla kriittinen, mutta se on otettava huomioon.
Liittovaltion tilastokeskuksen mukaan 215 000 lasta asui laitoshoidossa tai sijaishuollossa vuonna 2023.
Psykologisesti tärkeää on kuitenkin se, että noin puolet tai kaksi kolmasosaa tähän kohderyhmään kuuluvista
lapsista kärsii akuutisti ja joissakin tapauksissa kroonisesti vakavista mielenterveysongelmista aikuisuuteen asti.
Pelisäännöt, joiden mukaan toiminta tässä apujärjestelmässä rakentuu, on vahvistettu laissa.
Ensinnäkin on olemassa perustuslaissa säädetyt perusoikeudet, joihin liittyy eri
toimijoiden erilaisia oikeuksia ja velvollisuuksia.
Ensinnäkin lapsen tai lasten perusoikeus siihen, että heidän vanhempansa kasvattavat ja huolehtivat heistä.
Näin se on, siitä ei voi neuvotella.
Sitten vanhempien oikeus lapsiinsa, koska perustuslakituomioistuimen mukaan on yleensä
lapsen edun mukaista, että lapset asuvat vanhempiensa luona eivätkä vieraiden ihmisten luona.
Kolmanneksi valtion velvollisuus suojella lapsia ja varmistaa, että vanhempia kannustetaan täyttämään velvollisuutensa.
Myös lasten huostaanottoa koskevat oikeudelliset vaatimukset ovat itse asiassa melko avoimia.
Ei ole paljon keskusteltavaa.
Ensinnäkin on oltava selvää, että riski on kestävä.
Tämä tarkoittaa, että merkittävää vahinkoa on oltava olemassa tai sen on oltava kohtuudella todennäköistä.
Lisäksi toimenpiteen on oltava oikeasuhteinen.
Tämä tarkoittaa sitä, että lievempiin keinoihin, esimerkiksi avohoitoon tai sukulaisten
luokse siirtämiseen, ei saa olla mahdollisuutta.
Lopuksi on punnittava kustannukset ja hyödyt.
Tämä tarkoittaa, että kielteisten vaikutusten, kuten stressin ja kiintymyssuhdehäiriöiden, mahdollisuus ei
saa olla suurempi kuin odotetut tai toivotut hyödyt.
Lopuksi, ja tämä jää aina huomiotta, toimenpiteen on oltava välttämätön yksittäistapauksessa. Ja sen on myös oltava sopiva.
Nämä ovat juridisia termejä, eivät psykologisia.
Nämä on myös otettu käyttöön oikeuskäytännössä.
On myös jätetty huomiotta, missä tapauksessa todistustaakka on tällaisissa tapauksissa.
Todistustaakka lapsen huostaanoton tarpeellisuudesta on nuorisotoimistolla tai perheoikeudella.
Liittovaltion perustuslakituomioistuimen mukaan viranomaiset eivät voi vaatia vanhemmilta
positiivisia todisteita vanhemmuuden taidoista.
En halua nyt eksyä konkreettisiin esimerkkeihin.
Nyökkäilette, että näin on harvoin jokapäiväisessä oikeuselämässä, eikä minun tarvitse korostaa sitä tässä.
Lopuksi liittovaltion perustuslakituomioistuimen mukaan valtio ei saa korvata vanhempien
vastuuta omilla käsityksillään sopivasta kasvatuksesta.
Joskus on hämmästyttävää lukea tuomioistuimen päätöksiä.
Nämä ovat kuitenkin lakisääteisiä vaatimuksia, en minä tai jotkut psykologit norsunluutornissaan keksineet niitä.
Liittovaltion perustuslakituomioistuin tiivistää tämän sanomalla, että vanhemmat ja heidän sosioekonomiset
elinolonsa ovat osa lapsen kohtaloa ja elämänriskiä.
Tällaisiin toimenpiteisiin liittyy kuitenkin aina päätöksentekoon liittyviä riskejä.
Nämä riskit luonnollisesti myös kannustavat sääntelyn epäonnistumiseen.
Selitän esimerkinomaisesti kaksi epäonnistumisen tyyppiä.
En halua keskustella tästä nyt liian syvällisesti.
Toisaalta on vältetty toimenpiteitä, jotka olisivat olleet todella kiireellisiä.
Tämä on se, mikä aina herättää paljon vastakaikua lehdistössä.
Hampuri 2005: Seitsemänvuotias Jessica kuolee nälkään kotonaan, vaikka kolmannet osapuolet
ovat toistuvasti ilmoittaneet laiminlyönneistä.
2007 Darry, Schleswig-Holstein: Viisi lasta kuoli, koska viranomaiset eivät seuranneet kolmansilta
osapuolilta saatuja tietoja äidin mielisairaudesta.
2012 Hampuri: Claudia Chantal kuoli metadonin yliannostukseen sen jälkeen, kun hän oli vuosia
sivuuttanut kolmansilta osapuolilta saadut tiedot.
Mustametsässä vuonna 2015: Kolmevuotias Alessio kuoli, koska viranomaiset jättivät
huomiotta lääkärin raportit huonosta kohtelusta.
Vain henkilökohtainen huomautus. Nämä ovat siis myös omia kokemuksiani, joista en pääse koskaan eroon
loppuelämäni aikana ja jotka olivat taas tänään mielessäni.
Missä olit todistajana, osana tätä järjestelmää, joka ei voinut estää sitä?
Vaikka olisitkin mukana, sinulla ei ole valtuuksia toimia asiantuntijana lainkaan.
Ja nämä ovat kuolemantapauksia, ja joissakin tapauksissa tietyissä olosuhteissa - tämä on vain jäävuoren huippu.
Voisin kertoa siitä tuntikausia. Mutta jätetään se tähän toistaiseksi.
Voit myös keskustella tästä. En halua syventyä siihen tässä.
Sitten on tietysti myös viranomaisten epäonnistuminen, kun on kyse kevytmielisistä ja ennenaikaisista toimenpiteistä,
jotka johtavat peruuttamattomiin vahinkoihin lapsille.
Rajoitun tässä esimerkkiin, jonka luultavasti kaikki tuntevat.
Niin sanottu Wormsin väärinkäytösskandaali 1990-luvulla aiheutti myös melkoista kohua lehdistössä.
Useimmat ihmiset tietävät, mitä tällä tarkoitetaan, kun lukuisat lapset otettiin huostaan epäpätevän päiväkodin työntekijän,
itseoikeutetun asiantuntijan, antamien valheellisten lausuntojen perusteella, ja oikeudenkäynnit venyivät sitten vuosikausia.
Se ajaa sinut myös epätoivoon. Saat jutun pöydälle.
Kyllä, miten on mahdollista, että lapsi on nyt kotona, kauhistuttavissa olosuhteissa?
Kyllä, koska opettaja soitti kerran nuorisotoimistoon jostain syystä, ei mistään dramaattisesta, ja nuorisotoimiston työntekijä
sen sijaan, että olisi kääntynyt ammattiapuun, esimerkiksi lasten- ja nuorisopsykiatrian puoleen, soitti yksinkertaisesti
itseoikeutettuun neuvontaan, mitä teette tällaisissa tapauksissa?
Kyllä, suosittelemme aina lapsen ottamista huostaan.
Ja sitten luodaan tosiasioita, joita tuskin pystytään selvittämään ja jotka ovat juurtuneet.
Tarkastellaanpa lyhyesti muita harmaita alueita, jotka lisäävät virhearviointien riskiä.
Viime vuosina on kiinnitetty yhä enemmän huomiota henkisestä kaltoinkohtelusta johtuvaan lasten henkiseen vaarantamiseen.
En halua kieltää sitä, että lapsia voidaan myös pahoinpidellä henkisesti tai kohdella
psykologisesti huonosti. Siitä ei ole kyse ollenkaan.
Mutta tämän alan vaikeammat kysymykset ovat todella huonosti määriteltyjä.
Kaikilla mukana olevilla ammattilaisilla on valtavasti liikkumavaraa tulkita tätä omien mahdollisuuksiensa mukaan.
Lasten ja vanhempien oikeusturva on erityisesti tällä alalla lähes olematon.
Tämä johtaa yleensä siihen, että ammattilaiset, joilla ei ole minkäänlaista diagnostista asiantuntemusta, käyttävät psykiatrisia
diagnooseja lasten ja vanhempien kohdalla inflatorisesti.
Eräs nuorisotyöntekijä, joka kerran osallistui viikonloppukoulutukseen, sanoi.
Hän diagnosoi äidille histriottisen persoonallisuushäiriön ja niin edelleen.
Tarvittaessa hankitaan lääkärinlausunto psykiatrilta, joka ei tunne rikostekniikkaa.
Yksinkertaisesti kysytään, ja hän puhuu naisen kanssa neljännestunnin ajan ja vahvistaa diagnoosin nuorisotoimiston
vuoksi, joka yleensä voidaan ja voidaan tehdä vain.
Ei lainkaan nykyään, mutta sitä voidaan ja sitä pitäisi silti kysyä, jos olet käyttänyt kuukausia
tutustumalla perusteellisesti tähän persoonallisuuteen.
Lisäksi puuttuu asiantuntemusta tällaisten viitteiden asiantuntevaan tarkasteluun. Juuri tätä minä juuri ennakoin.
Ja lopuksi, itseoikeutettujen asiantuntijoiden ja eturyhmien vaatimus tulkinnanvaraisuudesta.
Se on laaja ala. Ehkä palaamme siihen vielä.
Mihin tällainen asianomaisten ihmisten patologisointi johtaa, sanon sen anekdoottisesti?
Tämä johtaa esimerkiksi siihen, että lapsilla, jotka hylkäävät toisen vanhemman, diagnosoidaan
vanhempien vieraannuttamisoireyhtymä, vaikka heillä olisi hyvät syyt hylkäämiseen.
Tai että lapset, joilla on erityisen läheinen ja laadukas suhde vanhempaansa, leimataan vanhemmiksi.
Varsinkin joidenkin äitien on melko vaikeaa löytää järkevä tasapaino.
Ja että rakkautta on liikaa, liikaa rakkautta, jopa omalta äidiltä, sen olen itsekin vanhana tajunnut
vasta viime vuosina. Tarkoitan sitä ironisesti, anteeksi.
Tai äidit ja isät, joita saatetaan kutsua helikopterivanhemmiksi, mikä ei myöskään ole kovin mukavaa näiden lasten kannalta.
Mutta juuri siksi, että nämä vanhemmat ovat hyvin huolissaan lastensa terveydestä, heillä
diagnosoidaan yhtäkkiä Münchausen-by-proxyn oireyhtymä.
Sinun on otettava lapset huostaan.
Tällaisissa tapauksissa on myös otettava huomioon asianomaisten lasten haavoittuvuus.
Sanoin aiemmin, että he eivät ole mitä tahansa lapsia.
Riskiryhmää rasittavat raskaasti mahdolliset aiemmat vahingot, jotka eivät aina ole vanhempien aiheuttamia.
Mutta on olemassa epidemiologisia tutkimuksia lapsista, laiminlyötyistä tai hyväksikäytetyistä lapsista.
Seuraavat häiriöt ovat tällöin usein havaittavissa:
Ahdistus, masennus, aggressiivis-dissosiaaliset häiriöt, hyperkineettiset häiriöt, kuten ADHD, kiintymyssuhdehäiriöt,
traumaperäiset stressihäiriöt, itseään vahingoittava käyttäytyminen, itsemurhataipumus, päihteiden
väärinkäyttö tai psykosomaattiset vaivat, kuten unihäiriöt ja lisääntynyt kivun havaitseminen.
Näiden lasten osuus on 50-75 prosenttia.
Diagnostinen ongelma on kuitenkin se, että kullakin näistä häiriöistä voi olla myös täysin erilaiset syyt.
Tämä ei ole todiste väärinkäytöstä.
Häiriön on voinut laukaista tai pahentaa myös esimerkiksi ero perheestä.
Tämä häiriö häviää usein vuoden tai kahden kuluttua huostaanotosta.
Ja sitten kaikki sanovat, että on hyvä, että olemme ottaneet lapsen huostaan.
Ei, koska huostaanoton jälkeinen häiriö ei ole todiste pahoinpitelystä, koska tällaiset oireet
korjaantuvat usein spontaanisti, vaikka ne eivät olisikaan aiheutuneet pahoinpitelystä.
Tarkastellaan lyhyesti todellisia objektiivisia stressitekijöitä, jotka liittyvät huostaanottoon.
Olosuhteet ovat siis pääasiassa tai lähes aina traumatisoivia.
Akuutit toimenpiteet kussakin tapauksessa.
Joitakin lapsia poliisi hakee koulusta, tai yhtäkkiä oviaukossa seisoo tuntemattomia
ihmisiä ja sanoo, että me viemme sinut nyt pois.
Lisäksi on aina olemassa erottelu. Ja erottaminen johtaa aina myöhempiin häiriöihin.
Vaikka lapset kärsisivät vanhemmistaan, on otettava huomioon, että ero näistä vanhemmista voi johtaa erohäiriöihin.
Tämä on erotettava selkeästi toisistaan ja arvioitava erikseen.
Eron jälkeen lapsilla ei yleensä ole riittävästi suhdetta ja sitoutumismahdollisuuksia. Tämä
tarkoittaa, että he putoavat syvään kuoppaan.
Riittämätön lääketieteellinen tai terapeuttinen hoito.
Usein ei oteta huomioon keskuksen muiden lasten haitallisia ympäristövaikutuksia ja ympäristöä, johon lapset, joita on
tarkoitus suojella alkuperäisympäristöstä, sitten päätyvät.
Tai leimautumisen kautta koulussa, esimerkiksi, että olet kotilapsi tai jotain, roolitus.
Näiden myöhempien psykologisten reaktioiden taustalla on myös useita samanaikaisia häiriöitä.
Yleisesti ottaen nämä ovat pääasiassa sopeutumishäiriöitä.
Diagnoosikäsikirjan mukaan sopeutumishäiriöt ymmärretään nykyään akuuteiksi häiriöiksi, jotka johtuvat
stressaavista elämäntapahtumista tai rajuista elämänmuutoksista.
Tyypillisiä oireita tällaisista myöhemmistä reaktioista ovat pelot, ahdistuneisuus, avuttomuuden tunne, sosiaalisen
käyttäytymisen häiriöt, epäsosiaalinen käyttäytyminen, aggressiivisuus, surureaktiot aina
sairaalahoitoon asti, regressiivinen käyttäytyminen, peukalon imeminen, sängyn kastelu, vauvapuhe.
Toinen tyypillisiä myöhempiä reaktioita kuvaava yhteisnimitys on traumaan liittyvät häiriöt.
Monet näistä lapsista ovat myös traumatisoituneet toimenpiteestä.
Trauman seuraukset ovat reaktioita poikkeuksellisiin uhkiin, jotka lapsi kokee
katastrofaalisiksi ja jotka johtavat syvään epätoivoon.
Tyypillisiä oireita ovat voimakkaat pelon, avuttomuuden ja kauhun kokemukset, joihin
liittyy usein lasten kiihtynyt käyttäytyminen.
Tästä käytöksestä syytetään sitten taas vanhempia syyllisenä epäonnistumiseen, vaikka se johtui toimenpiteestä.
Olen huomannut tämän usein arvioinnin aikana.
Tätä on vaikea tehdä selväksi nuorisotoimistolle tai auttamisjärjestelmälle yleensä tai jopa tuomioistuimelle.
Mitä nämä haavoittuvassa asemassa olevat lapset tarvitsevat? He tarvitsevat hyvin organisoitua hätäapua.
Tätä ei voi kiistää.
He tarvitsevat huostaanoton jälkeen luottamuksellisen suhteen luotettavaan hoitajaan.
Ja he tarvitsevat elämänperspektiivin, joka vastaa heidän henkilökohtaisia tarpeitaan ja kykyjään.
Aina kun olen ollut mukana näissä tapauksissa, olen käynyt heidän luonaan paikan päällä, sijaisperheissä ja
hoitolaitoksissa. Olen myös neuvonut tällaisia laitoksia.
On varmasti olemassa hyviä organisaatioita, jotka eivät vastusta neuvoja ja haluavat tehdä työtä itsensä eteen.
Mutta minun on saatava tietää olosuhteet. Tunnen myös vanhempien alueilta miljöitä, jotka ovat joskus pelottavia.
Mutta se, mitä opin tuntemaan hoitokodeissa, olisi oman kirjansa arvoinen.
Ja sitten tietenkin selvittää mahdollisimman nopeasti toimenpiteen suunniteltu kesto ja varmistaa, että
tarvittavat hoitotoimenpiteet toteutetaan viipymättä.
Vain muutama vuosi sitten kolme lasta oli otettu huostaan. Syyt olivat typerät.
Sitten vierailin heidän luonaan kodissa, ja kaikilla kolmella lapsella oli perinnöllinen sairaus.
Heidät oli viety pois, koska vanhemmat tekivät liian vähän vastatoimia.
He sanovat, että yritämme edelleen, mutta mitään ei ole tapahtunut kolmen vuoden aikana.
Haluaisin lyhyesti jaotella asian näin.
Puutteellisella käyttäytymisellä on kaksi lähdettä.
Yksi niistä on järjestelmälliset virheet, joita yksittäiset alueet aiheuttavat omien työolosuhteidensa vuoksi.
Ja toinen osa, toinen alue, ovat järjestelmävirheet.
Tämä tarkoittaa sitä, että jos ne myös etsivät yhdessä ratkaisuja, asiat voivat mutkistua entisestään.
Pysytään hetkeksi oppiainekohtaisissa puutteissa.
Tuomioistuinten tapauksessa tämä on tietenkin hyvin tiivistetty ja yksinkertaistettu,
mutta se on pohjimmiltaan totta tässä jaksossa.
Tuomioistuinten puutteet johtuvat usein siitä, että riskinarviointia koskevia perustuslaillisia vaatimuksia ei
oteta riittävästi huomioon tai että niitä tulkitaan väärin.
Ja että vastuu yksittäisen tapauksen oikeudellisesta normatiivisesta arvioinnista, jonka vain
lakimiehet, toisin sanoen vain tuomioistuimet, saavat tehdä, siirretään sitten mielellään muille.
Esimerkiksi nuorisotoimistoon tai psykologian asiantuntijoille, jotka eivät voi eivätkä saa tehdä tätä.
Tuomioistuin kuitenkin olettaa, että he tekevät oikeudellisen päätöksensä.
Sitten nuorisotoimistot, jotka vaativat itselleen yksipuolista tulkinnanvaraisuutta.
jotka tietävät tarkalleen, mikä on parasta. Eivätkä he anna sinun puhua siitä heille.
Ja jotka, kun lapsia jaetaan hoitolaitoksiin, eivät ensisijaisesti pidä mielessä lasten tarpeita vaan
usein myös palveluntarjoajien liiketoiminnallisia etuja.
Ihan oma aiheensa. Tietenkin.
On lapsia, joille maksetaan 30 000 euroa kuukaudessa.
Ja he vaihtavat tiloja puolen vuoden välein.
Sitten on olemassa edunvalvojia. Oikeudenkäyntiavustajat - tiedätte, mitä he ovat, minun ei
tarvitse selittää - tulevat eri ammattiryhmistä.
Ja siksi myös eri näkökulmia.
Heidän arvioinneissaan vanhempien vanhemmuuden taidoista ja tukivalmiuksista ei
kuitenkaan useinkaan ole asiallisia perusteita.
Sen sijaan, että he luottaisivat todennettuihin tosiasioihin, he luottavat subjektiivisiin mielipiteisiin.
Toisinaan myös epäolennaiset seikat vaikuttavat asiaan.
Esimerkiksi halu rangaista vanhempien huonosta käytöksestä.
Ja jotkut tuomarit siirtävät paljon vastuuta.
Eräässä kongressissa, jonka kerran pidin, eräs tuomari tuli käsi kädessä nuoren naisen kanssa ja esitteli hänet:
"Ja tämä on minun edunvalvojani", hänen oli tarkoitus luennoida.
"En tee enää mitään ilman oikeudellisia neuvonantajiani."
En voinut olla tekemättä huomautusta, jonka hän sitten sanoi yleisön edessä.
"Ai, minä luulin, että se on aina edunvalvojalla, lapsen edunvalvojalla, eikä tuomarilla." "Niin, minä luulin, että se on
aina edunvalvojalla, lapsen edunvalvojalla, eikä tuomarilla."
Se ei ole aivan näin yksinkertaista, mutta pohjimmiltaan se osui kipeään kohtaan.
Asiantuntijat, eli asiantuntijat, joilla ei ole ammattikokemusta, tällaisten riskiryhmien kanssa.
Emme siis kutsu sitä alan asiantuntemukseksi.
Tämä johtaa usein virheelliseen diagnostiikkaan ja virheellisiin riskinarviointeihin ja ennusteisiin.
Asiakkaat eli nuorisotoimistot ja tuomioistuimet suosivat luonnollisesti asiantuntijoita, jotka ovat taipuvaisempia
myöhemmin vahvistamaan auttamisjärjestelmän ennakkokäsitykset.
Tällöin rajoitutaan melko pinnallisiin pseudotesteihin ja jätetään yleensä huomiotta ristiriitaiset tulokset.
Erityisesti tämä ala on siis kiitollinen ihmisille, jotka haluaisivat tulla asiantuntijatodistajiksi, mutta joilla ei vielä
ole mitään erityisosaamista , koska he tietävät myös, että jos he kirjoittavat tuomareiden tai
nuorisotoimiston suusta, he saavat uusia toimeksiantoja.
Sitten on lastensuojelun ammattilaisia, joita ei ole koulutettu riittävästi työskentelemään vakavasti
stressaantuneiden tai jopa traumatisoituneiden lasten kanssa, eivätkä he siksi ymmärrä lainkaan, mitä lapsissa tapahtuu.
Miten rakentaa tukisuhde heihin, jotta heidät voidaan joko saattaa vaikean siirtymävaiheen läpi tai
tarvittaessa valmistella heitä palaamaan alkuperäisperheeseensä.
Ja lopuksi hoitolaitokset, jotka asettavat etusijalle liiketoimintaedut ja jakavat usein paikkojaan lapsille, joiden
kanssa ne itse ovat ylikuormitettuja erityisvaatimusten vuoksi.
Kuten aiemmin totesin, tämä johtaa usein paradoksaalisiin tilanteisiin, joissa erityisen vaikeasti vammaiset lapset, jotka
on otettu pois perheistään, koska lapset eivät ole käyttäneet terapeuttista apua tai eivät ole saaneet sitä
- sitä ei ole helppo löytää - jäävät sitten myös ilman terapeuttista hoitoa sijaiskodissa.
Ja lopuksi järjestelmän heikkoudet.
Toisin sanoen, jos lapsen hyvinvointia koskeva virallinen tutkinta suoritetaan, käynnistyy laaja tukijärjestelmä, jonka
toimijoista osa on riittämättömän päteviä ja joka on myös altis piilotetulle yhteisymmärryksen rakentamiselle tai
tulkinnallisesta suvereniteetista käytäville taisteluille, joten asianomaisten lasten kohtalo muistuttaa usein arpapeliä.
Apua tarvitsevia lapsia laiminlyödään.
Toiset lapset ovat ylirasittuneita tai jopa traumatisoituneita ilman tarvetta.
Toimenpiteistä, joiden tarkoituksena oli itse asiassa keventää lasten taakkaa, tulee yleensä lisätaakkaa.
Tulen yhteenvetoon - tarvitsen vielä viisi minuuttia tiivistääkseni pääkohdat.
Ensinnäkin menettelyjen tuskallinen hitaus.
Nykyiset institutionaaliset ja oikeudelliset puitteet ovat niin riittämättömät, että näille haavoittuvassa
asemassa oleville lapsille aiheutuvia raskaita lisärasitteita on tuskin mahdollista välttää.
Kun lapset on otettu huostaan, päätöksen tekeminen ja tukitoimien aloittaminen viivästyy usein pitkään, koska
nuorisotoimistojen ja tuomioistuinten käsittely vie joskus liikaa aikaa ylikuormituksen ja resurssipulan vuoksi.
Myös psykologiset asiantuntijat tarvitsevat vielä useita kuukausia arvioinnin tekemiseen.
Tämä tarkoittaa usein sitä, että lapset joutuvat vaihtamaan sijaiskotia useita kertoja: valmiustilassa olevasta
sijaiskodista ensimmäiseen sijaiskotiin, joka on sitten ylikuormitettu, ja sitten toiseen sijaiskotiin.
Tämä johtaa usein uusiin viivytyksiin, ja lisärasitteita aiheutuu, kun vireillä on myös rikosoikeudellinen menettely,
rikosoikeudellinen menettely vanhempia tai kolmansia osapuolia vastaan, ja perhetuomioistuinten
on tällöin odotettava rikostutkinnan tuloksia.
Vanhempien lasten kohdalla psykologinen arviointi voi olla tarpeen.
Tänä aikana ammattiauttajat eivät saa keskustella lasten kanssa yksityiskohtaisesti stressitekijöistä.
Joudut vaikeuksiin syyttäjänviraston kanssa.
Yhteistyömahdollisuudet, he eivät myöskään saa käydä tukikeskusteluja lasten kanssa tänä aikana.
Vanhempien kanssa tehtävään yhteistyöhön hoito- ja tukitoimenpiteiden kestävässä suunnittelussa
on tällöin aina hyvin rajalliset mahdollisuudet.
Ja jos vanhempia vastaan esitetyt epäilyt osoittautuvat myöhemmin perusteettomiksi, peruuttamaton vieraantuminen on
saattanut jo tapahtua, erityisesti pienten lasten kohdalla, kuten esimerkiksi Wormsin hyväksikäyttöskandaalissa.
Useimmat lapset eivät palanneet enää kotiin.
Toinen kohta on ylivuotava apujärjestelmä.
Lapsen kannalta tarpeellisia ja sopivia toimenpiteitä koskevan kysymyksen selvittämiseen osallistuu yleensä
useita henkilöitä ja laitoksia, joilla on erilainen pätevyys.
Erityisesti vanhemmat, joita asia koskee, ja heidän menettelyn osapuolet. Se on yksi osapuoli.
Lisäksi on tuomioistuimia, nuorisotoimistoja, lastenvalvojia, psykologian asiantuntijoita,
perhetuen ja lastensuojelun asiantuntijoita.
Viivästykset voivat sitten johtua mielipide-eroista, jotka usein johtavat kilpailuun tulkinnallisesta suvereniteetista.
Toisaalta voidaan usein havaita piilevää yhteisymmärryksen luomista, joka sitten toteutetaan sääntelyssä, jopa
niissä säännöksissä, jotka eivät ole niinkään suunnattu lasten tarpeisiin kuin ammatillisten toimijoiden etuihin.
Onhan sinun muistettava, että oikeudelliset neuvonantajat, asiantuntijat, hoitolaitokset, omaisten
tukeminen, he kaikki ansaitsevat rahaa menettelystä.
Tällaiset riippuvuussuhteet kannustavat hyväksymään järjestelyjä, jotka eivät ensisijaisesti palvele lapsen etua.
Tällä välin tiedotusvälineissä on yhä enemmän raportteja, joissa osoitetaan epäonnistumisia kaikilla aloilla, ja niissä
arvostellaan voimakkaasti viranomaisia, joiden toiminnallisuus vaikuttaa toisinaan vähemmän huolenpidolta kuin holhoamiselta,
koska henkilökunta on usein huonosti koulutettua ja turvautuu sitten edunvalvontaryhmien kertomuksiin tai epävirallisessa
yhteisymmärryksen saavuttamisessa käytettyihin vakioargumentteihin, jotka eivät enää tee
oikeutta yksittäistapauksen erityispiirteille.
Nämä kaikki ovat perustavanlaatuisia päätöksiä, joiden tekstimoduulit osaatte nyt ulkoa, jos olette lukeneet perustelut.
Silloin emme ota riittävästi huomioon lasten haavoittuvuutta.
Huostaanotto aiheuttaa jokaiselle lapselle vakavaa psykologista stressiä ja haittaa.
Jopa kaksi kolmasosaa näistä lapsista on jo valmiiksi vakavasti stressaantuneita, ja siksi he
reagoivat erityisen herkästi näihin toimenpiteisiin.
Ei pitäisi kyseenalaistaa sitä, että lasten huostaanotto voi olla tarpeen heidän suojelemisekseen.
Tällaiset toimenpiteet ovat kuitenkin perusteltuja vain, jos toisaalta lapsille voidaan taata pitkäaikainen turvallisuus ja
jos varmistetaan, että nämä toimenpiteet vastaavat niitä vaatimuksia, joita nämä
erityislapset asettavat hoitajilleen yksittäistapauksissa.
Nykytilanteessa näiden lasten kohtalo on pikemminkin arpapeliä, koska tällaisten toimenpiteiden tulokset eivät ole
kovin rohkaisevia ja järjestelmän heikkoudet ovat ilmeisiä.
Aiemmassa ympäristössään jo olevien raskaiden taakkojen lisäksi tai niiden jälkeen monet näistä lapsista joutuvat lisäksi
kohtaamaan sellaisen järjestelmän puutteet, joka ei pysty täyttämään tehtäväänsä auttaa tässä muodossa lainkaan.
Ja viimeisenä mutta ei vähäisimpänä, se on ollut myös minun työalani lääketieteessä, myös
minun kiinnostukseni kohde: laadunhallinta.
Näiltä aloilta ei siis voi odottaa laatutietoisuutta.
Tuomarit sanovat joka tapauksessa, että meidän laatumittarimme on valitusprosessi.
He kertovat meille, kun olemme mokanneet, mitä ei tietenkään yleensä odoteta näillä aloilla.
Toisin sanoen laatutietoisuuden puute.
Tällä hetkellä ei ole merkkejä mistään suuresta uudistuksesta tällä alalla.
Laadunvalvontaa ei ole lainkaan.
Tämän läpinäkymättömän liiketoiminnan suurimpia ansaitsijoita ovat riittämättömän pätevyyden omaavat
asiantuntijat, joilla on epätavallisen suuret tulot.
Hammer on ekstrapoloinut tämän ja päätynyt asiantuntijoiden kokonaiskustannuksiin, jotka ovat yli kaksi
miljardia euroa vuodessa, eikä pelkästään lasten huostaanotosta.
Minun ei tarvitse selittää teille, että tämä ei ole suurten yksilöiden aikaansaannosta,
vaan hyvin kohdennetun lobbauksen tulosta.
Toinen kustannustekijä ovat tietenkin hoitolaitokset, jotka ovat erityisen kiinnostuneita erittäin stressaantuneista
lapsista korkeamman hoitopalkkion vuoksi ja jotka luonnollisesti pitävät nämä lapset luonaan mahdollisimman pitkään.
Heillä on sitten myös omat psykologinsa, jotka työskentelevät tässä laitoksessa ja tietysti
kirjoittavat, mikä on laitoksen etujen mukaista.
Heillä ei myöskään ole juurikaan kiinnostusta, jos saan sanoa näin lopuksi, tukea millään tavoin
näiden lasten yhteyksiä alkuperäisperheisiinsä.
Kiitos huomiostanne ja toivotan teille jatkuvaa menestystä.
Tiedättekö laittomia pidätyksiä?
Kirjoita ne sitten osoitteeseen vetopedia.org/en/en/withdrawal.
Löydät linkin tämän ohjelman alta.