"A hatóságok gyakran a családokat veszik célkeresztbe jelentéktelen ügyek - például a szülői stílus, iskolai problémák
vagy hiányos dokumentumok - miatt, míg az otthonokban, lakócsoportokban vagy más intézményi
környezetben elkövetett erőszak és bántalmazás súlyos esetei nem kerülnek következetesen üldözésre.".
Prof. Dr. Uwe Tewes okleveles pszichológus, aki hosszú évekig vezette a Hannoveri
Orvosi Egyetem Orvosi Pszichológiai Tanszékét.
Emellett igazságügyi szakértő családjogi és büntetőjogi eljárásokban, valamint közvetítő a családjogi bíróságokon.
Bírósági szakértőként és az erőszak áldozatául esett gyermekeket érintő büntetőeljárásokban végzett munkája
révén rálátása van az egész témára, és pontosan és részletesen feltárja a visszaéléseket.
Mi a helyzet az intézkedések arányosságával?
Helyesen mérlegelik-e a költség-haszon tényezőt a családba történő ilyen súlyos beavatkozás esetében?
A negatív hatásokat, mint például a stressz vagy a kötődési zavarok, amelyek valójában nem lehetnek
nagyobbak, mint a várt előnyök, szintén kiemelik.
Prof. Dr. Uwe Tewes minderre és még sok másra is fényt derít "Pszichológiai stressz és következményes egészségkárosodás a
gyermekeknél a gondozásba vételt követően" című előadásában.
Szeretnénk köszönetet mondani az Axion Resistnek, hogy elérhetővé tette ezt a fontos előadást, amelyet a "Hogyan néz ki az
állami védelem a családok számára a valóságban?" témájú kongresszusuk részeként rögzítettek. került rögzítésre.
Segítsenek nekünk, kedves nézők, és terjesszék ezt a programot.
Kedves Christidis úr és Christidis asszony, már jó ideje ismerjük egymást.
Köszönöm szépen kedves szavait. Egy kis javítás:
Nem orvostudományt tanultam, orvosi pszichológia szakon tanultam, de szakmám szerint pszichológus vagyok.
Saját szakértelmemből keveset tudok mondani arról, amiről itt a bevezetőben beszámoltál.
De a közös háttér - teljesen igaza van - a másodlagos gyermekveszélyeztetés és az állami veszélyeztetés problémája.
Más szóval, a problémákat, amelyeket azok a gyerekek számára hoznak létre, akiknek valójában segíteni
kellene, azok hozzák létre, akik úgy tesznek, mintha segíteni akarnának ezeken a gyerekeken.
Ezt teljesen elfogulatlanul mondom. És most azt is feladatomnak tekintem, hogy kezdetben rövid áttekintést adjak a
forgatókönyvről, ami a gyermekeket illeti, ebben az esetben nem annyira a szülőket, bár ez
természetesen mindig is szakmai aggodalmam volt.
Miért engedhetem meg magamnak, hogy beszéljek róla?
Ennek oka az általam szerzett releváns szakmai tapasztalat.
Az évek nagy részében pszichiátriával, klinikai pszichológiával és végül orvosi pszichológiával is
foglalkoztam - főként a hannoveri orvosi egyetemen.
Teljes munkaidőben, részmunkaidőben, mint már említettem, igazságügyi szakértőként, majd a gyermekek és serdülők,
valamint pszichoterapeuták kötelező képzésének előadójaként.
A családjoggal foglalkozó szakemberek, különösen a bírák, ügyvédek, szakértők és
ifjúságvédelmi szolgálatok továbbképzésében is.
Mindig is fontos volt számomra, hogy a különböző szakterületeket összehozzam.
Szerveztünk néhány olyan rendezvényt is, amelyek nagyon jól sikerültek, és amelyekben minden párt, minden csoport részt vett.
A tárgyspecifikus szakértelem, mint már említettem, bíróság által kijelölt szakértő tanúként egy - kifejezetten erre a témára
vonatkozó, úgy értettem - szakértő tanú gyermekelhelyezési ügyekben és erőszak áldozatául
esett gyermekeket érintő büntetőeljárásokban.
Aztán a szülők és gyermekek tanácsadásában családon belüli erőszak esetén. Volt egy tanácsadó központ az intézetünkben.
A nevelőszülői központok tanácsadásában, hogy miként lehet az ottani körülményeket gyermekbaráttá tenni,
valamint a szakemberek továbbképzésében a másodlagos gyermekveszélyeztetéssel kapcsolatos kérdésekben.
Mit tehetnek, hogy ezt elkerüljék?
Gyakran fel sem fogják, hogy mit is csinálnak ott részletesen.
Amikor felmerül a kérdés, hogy a gyermek jólétét fenyegető kockázat miatt szükség van-e a gyermek gondozásba vételére,
az a kihívás, hogy a következő területek szakembereinek általában együtt kell működniük a megoldás érdekében:
Egyrészt vannak szakemberek a családjogi bírósági rendszerből, azaz a bírák, az ügyészség és a rendőrség, a közigazgatási
bíróságok és a gyermekvédelem, azaz az ifjúságvédelmi hivatalok és az egészségügyi rendszer szakemberei, például az
igazságügyi orvostudomány vagy a pszichológiai értékelés.
Ez egy nagyon színes spektrum, és nem sok közös képzésük van.
Kevés közös szakirodalom létezik ezekre a csoportokra vonatkozóan.
Az alapvető probléma, amellyel itt foglalkozom, az, hogy a segélyezési rendszer által hozott intézkedések mindig
további, azaz másodlagos terheket rónak az érintett gyermekekre.
Különösen az olyan intézkedések okozta stresszre gondolok, amelyeket gyakran nehéz körülmények között
kell végrehajtani, és amelyek az érintett gyermekek számára traumatizáló élményt jelenthetnek.
Ennek nem kell minden esetben így lennie. De lehet.
Ezzel mindig együtt jár a kötődések és kapcsolatok megszakadása, ami különösen negatív hatással lehet e gyermekek további
fejlődésére, valamint a gyermekek folyamatos félelmei és bizonytalanságai a jövőbeli elvárásaikkal kapcsolatban.
Ez még nem minden, de van néhány kiemelkedő esemény.
Amikor ilyen különböző dolgokat kell vagy akarunk egymással szemben mérlegelni, mindig abba a dilemmába ütközünk, hogy
fel kell ismernünk különböző kockázatokat, és egymáshoz kell viszonyítanunk őket, amelyek nem függetlenek egymástól.
Minden intézkedés esetében először azt kell megvizsgálni, hogy a remélt előnyök ésszerű
arányban állnak-e a mindig vele járó terhekkel.
Ha a gyermekek ilyen körülmények között feltűnően reagálnak, gyakran nehéz azonosítani és alátámasztani
a gyermekek feltűnő viselkedésének tényleges okait.
Ha pedig ezek a következményes terhek túl nagyok lesznek, akkor a támogató rendszer hibás magatartása miatt a gyermek
jólétét fenyegető másodlagos kockázatról is beszélhetünk.
Először is nézzük meg, hogy milyen célcsoportról van szó. Milyen gyerekekről van szó?
2024-ben Németországban mintegy 40 000 gyermeket és fiatalt vettek gondozásba a jólétük veszélyeztetettsége miatt.
Emellett az ezért felelős támogatási rendszert mintegy 30 000 kiskorú migráns kísérő
nélkül érkezett személy is kihívás elé állította.
Ez teljesen ésszerű, nem akarok kritikus lenni, de ezt figyelembe kell venni.
A Szövetségi Statisztikai Hivatal szerint 2023-ban 215 000 gyermek élt bentlakásos vagy nevelőszülőknél.
Ami azonban pszichológiai szempontból fontos, hogy a célcsoportba tartozó gyermekek körülbelül fele-kétharmada
akut, egyes esetekben pedig krónikusan súlyos mentális problémákkal küzd felnőttkorában is.
A játékszabályokat, amelyek szerint a cselekvések ebben a segítő rendszerben strukturálódnak, törvény határozza meg.
Először is, vannak az alkotmányban előírt alapjogi pozíciók, az érintett szereplők különböző jogaival és kötelezettségeivel.
Először is, a gyermek vagy gyermekek alapvető joga, hogy szüleik neveljék és gondoskodjanak róluk.
Ez már csak így van, erről nem lehet tárgyalni.
Aztán a szülők joga a gyermekeikhez, mert az Alkotmánybíróság szerint általában az szolgálja a gyermek érdekét,
ha a gyermekek a szüleikkel élnek, és nem idegenekkel.
És végül, harmadszor, az állam kötelessége a gyermekek védelme, valamint annak biztosítása, hogy a kudarcot
valló szülőket kötelességük teljesítésére ösztönözzék.
A gyermekek gondozásba vételének jogi feltételei is meglehetősen átláthatóak.
Nincs sok megbeszélnivaló.
Először is, egyértelműnek kell lennie, hogy fenntartható kockázat áll fenn.
Ez azt jelenti, hogy jelentős kárnak kell fennállnia vagy ésszerűen valószínűsíthetőnek kell lennie.
Az intézkedésnek továbbá arányosnak kell lennie.
Ez azt jelenti, hogy nem szabad, hogy lehetőség legyen enyhébb eszközökkel, például ambuláns
intézkedésekkel vagy rokonokhoz való átszállítással beavatkozni.
Végül pedig mérlegelni kell a költségeket és az előnyöket.
Ez azt jelenti, hogy a negatív hatások, például a stressz és a kötődési zavarok lehetősége nem
lehet nagyobb, mint a várt vagy remélt előnyök.
És végül, és ezt mindig figyelmen kívül hagyják, ennek az intézkedésnek az adott egyedi esetben
szükségesnek kell lennie. És megfelelőnek is kell lennie.
Ezek jogi kifejezések, nem pszichológiaiak.
Ezeket az esetjog is operacionalizálja.
Azt is figyelmen kívül hagyják, hogy az ilyen esetekben hol van a bizonyítási teher.
A gyermek gondozásba vételének szükségességére vonatkozó bizonyítási teher az ifjúságvédelmi
hivatalt vagy a családjogi bíróságot terheli.
A szövetségi alkotmánybíróság szerint a hatóságok nem követelhetik meg a szülőktől, hogy
pozitívan bizonyítsák szülői képességeiket.
Nem akarok most konkrét példákba bocsátkozni.
Ön bólint, hogy ez a mindennapi bírósági életben ritkán fordul elő, ezt itt nem kell hangsúlyoznom.
Végül pedig a Szövetségi Alkotmánybíróság szerint az állam nem helyettesítheti a szülői felelősséget a
megfelelő gyermeknevelésről alkotott saját elképzeléseivel.
Néha megdöbbenve olvassa az ember a meghozott bírósági döntéseket.
De ezek jogi követelmények, nem én találtam ki őket, vagy néhány pszichológus az elefántcsonttornyában.
A szövetségi alkotmánybíróság ezt úgy foglalja össze, hogy a szülők és társadalmi-gazdasági életkörülményeik
a gyermek sorsának és életkockázatának részét képezik.
Az ilyen intézkedések azonban mindig döntéshozatali kockázatokkal járnak.
És ezek a kockázatok természetesen ösztönzik a szabályozási kudarcokat is.
Hadd magyarázzak el kétféle kudarcot egy példán keresztül.
Nem akarom ezt most túl mélyen megvitatni.
Az egyik az, hogy kihagyták azokat a beavatkozásokat, amelyekre valóban sürgősen szükség volt.
Ez az, ami mindig nagy visszhangot kelt a sajtóban.
Hamburg 2005: A hétéves Jessica otthon éhen hal, annak ellenére, hogy harmadik fél többször is jelentette, hogy elhanyagolták.
2007 Darry, Schleswig-Holstein: Öt gyermek meghalt, mert a hatóságok nem követték nyomon az anya mentális
betegségére vonatkozó, harmadik féltől származó információkat.
2012 Hamburg: A lány, Claudia Chantal metadontúladagolásban halt meg, miután évekig nem vett
tudomást harmadik féltől származó információkról.
A Fekete-erdőben 2015-ben: A hároméves Alessio meghalt, mert a hatóságok figyelmen kívül
hagyták a rossz bánásmódról szóló orvosi jelentéseket.
Csak egy személyes megjegyzés. Ezek tehát az én saját tapasztalataim is, melyektől életem végéig nem fogok
megszabadulni, és amelyek ma este ismét eszembe jutottak.
Hol voltál tanú, ennek a rendszernek a része, amely nem tudta megakadályozni?
Még ha részt is vesz, egyáltalán nem jogosult szakértőként eljárni.
És ezek halálesetek, és bizonyos esetekben bizonyos körülmények között - ez csak a jéghegy csúcsa.
Órákig tudnék mesélni róla. De most hagyjuk ennyiben.
Ezt is meg lehet vitatni. Nem akarok itt mélyrehatóan belemenni.
Aztán persze a hatóságok részéről is van mulasztás, amikor könnyelmű, idő előtti beavatkozásokról van szó,
amelyek visszafordíthatatlan károkat okoznak a gyermekeknek.
Itt egy olyan példára szorítkozom, amelyet valószínűleg mindannyian ismernek.
Az 1990-es években az úgynevezett wormsi visszaélési botrány is nagy port kavart a sajtóban.
A legtöbb ember tudja, hogy miről van szó, amikor számos gyermeket vettek gondozásba egy képesítés nélküli
bölcsődei alkalmazott, egy önjelölt szakértő hamis állításai alapján, majd a bírósági eljárás évekig elhúzódott.
Ez is kétségbeesésbe kerget. Az asztalra kerül egy ügy.
Igen, hogyan lehet az, hogy a gyermek most otthon van, szörnyű körülmények között?
Igen, mert egyszer egy tanár felhívta az ifjúságvédelmi hivatalt bármilyen okból, semmi drámai, és az ifjúságvédelmi hivatal
munkatársa ahelyett, hogy szakmai segítséghez, például a gyermek- és ifjúságpszichiátriához fordult volna, egyszerűen felhívott
egy önjelölt tanácsadó központot, mit tesznek ilyen esetekben?
Igen, mindig javasoljuk a gyermek gondozásba vételét.
És akkor olyan tények jönnek létre, amelyeket alig lehet feloldani, és amelyek megrögzötté váltak.
Vessünk egy gyors pillantást más szürke területekre, amelyek növelik a téves ítéletek kockázatát.
Az utóbbi években egyre nagyobb hangsúlyt kap az érzelmi bántalmazásból eredő érzelmi gyermekveszélyeztetés.
Nem akarom tagadni, hogy a gyermekeket mentálisan is lehet bántalmazni vagy pszichésen
rosszul bánni velük. Egyáltalán nem ez a lényeg.
De a nehezebbek ezen a téren tényleg rosszul definiáltak.
Minden érintett szakembernek óriási mozgástere van arra, hogy ezt saját lehetőségei szerint értelmezze.
Az érintett gyermekek és szülők jogbiztonsága pedig különösen ezen a területen szinte a nullával egyenlő.
Ez általában a pszichiátriai diagnózisok infláló használatához vezet a gyermekek és a szülők esetében olyan szakemberek
által, akiknek egyáltalán nincs diagnosztikai szakértelmük.
Egy ifjúságsegítő, aki egyszer részt vett egy hétvégi képzésen, azt mondta.
Az anyánál hisztrionikus személyiségzavart diagnosztizált, és így tovább.
Szükség esetén ezután orvosi véleményt kérnek egy olyan pszichiátertől, aki nem járatos a törvényszéki szakértelemben.
Egyszerűen megkérdezi, és negyed órát beszélget a nővel, és megerősíti a diagnózist az ifjúsági hivatal
kedvéért, amelyet általában csak akkor lehet és szabad megtenni.
Ma már egyáltalán nem, de akkor is meg lehet és meg kell kérdezni, ha hónapokig alaposan megismerkedett ezzel a személyiséggel.
Aztán ott van a szakértelem hiánya az ilyen referenciák szakértői ellenőrzéséhez. Ez az, amire én csak előre számítottam.
És végül ott van még az önjelölt szakértők és lobbicsoportok értelmezési szuverenitásának érvényesítése.
Ez egy széles terület. Talán még visszatérünk rá.
Mihez vezet - kissé anekdotikusan fogalmazva - az érintettek ilyen patologizálása?
Ez aztán például ahhoz vezet, hogy az egyik szülőt elutasító gyermekeknél szülői elidegenedési szindrómát diagnosztizálnak,
még akkor is, ha az elutasításnak jó okai vannak.
Vagy hogy azokat a gyerekeket, akik különösen szoros és minőségi kapcsolatban állnak valamelyik szülővel,
a szülővel való kapcsolatukkal, szülőnek minősítik.
Elég nehéz, különösen néhány anyuka számára, megtalálni az ésszerű egyensúlyt.
És hogy túl sok a szeretet, túl sok a szeretet, még a saját anyjától is, arra még én is csak az utóbbi években,
idős koromban jöttem rá. Ezt ironikusan értem, bocsánat.
Vagy olyan anyák és apák, akiket a köznyelvben helikopterszülőként emlegetnek, ami
szintén nem túl kellemes ezeknek a gyerekeknek.
De éppen azért, mert ezek a szülők nagyon aggódnak gyermekeik egészségéért, hirtelen
Münchausen-by-proxy szindrómát diagnosztizálnak náluk.
A gyerekeket gondozásba kell venni.
Az ilyen esetekben figyelembe kell venni az érintett gyermekek kiszolgáltatottságát is.
Már korábban is mondtam, hogy nem akármilyen gyerekek.
A kockázati csoportot súlyosan terhelik az esetleges korábbi károsodások, amelyeket nem mindig a szülők okoztak.
De vannak epidemiológiai tanulmányok a gyermekekről, az elhanyagolt vagy bántalmazott gyermekekről.
A következő rendellenességek gyakran megfigyelhetők:
Szorongás, depresszió, agresszív-diszociális zavarok, hiperkinetikus zavarok, mint például az ADHD, kötődési zavarok,
poszttraumás stressz zavarok, önkárosító viselkedés, öngyilkossági hajlam, kábítószerrel való visszaélés vagy pszichoszomatikus
panaszok, mint például alvászavarok és fokozott fájdalomérzet.
Ezeknek a gyermekeknek a gyakorisága 50-75 százalék.
A diagnosztikai dilemma azonban az, hogy mindegyik rendellenességnek teljesen különböző okai is lehetnek.
Ez nem a visszaélés bizonyítéka.
A rendellenességet kiválthatja vagy súlyosbíthatja például a családtól való elszakadás is.
Ez a rendellenesség gyakran egy-két évvel a gondozásba vétel után megszűnik.
És akkor mindenki azt mondja, hogy aha, jó, hogy a gyereket gondozásba vettük.
Nem, mert ez a gondozásba vételt követő zavar nem bizonyítja a bántalmazás megtapasztalását, mert az ilyen
tünetek gyakran spontán remisszióhoz vezetnek, még akkor is, ha nem bántalmazás okozta őket.
Vessünk egy rövid pillantást az őrizetbe vétellel kapcsolatos tényleges objektív stressztényezőkre.
A körülmények tehát túlnyomórészt, vagy szinte mindig traumatizálóak.
Az akut intézkedések minden esetben.
Néhány gyereket a rendőrség elvisz az iskolából, vagy hirtelen idegenek állnak az
ajtóban, és azt mondják, hogy most elviszünk téged.
Továbbá mindig van egy elkülönülés. És az elválás mindig későbbi zavarokhoz vezet.
Még ha a gyermekek szenvednek is a szüleiktől, figyelembe kell venni, hogy az ezektől a
szülőktől való elválás szeparációs zavarokhoz vezethet.
Ezt egyértelműen el kell különíteni és külön kell értékelni.
A különválás után általában nincs elegendő kapcsolat és kötődési lehetőség a gyermekek
számára. Ez azt jelenti, hogy mély gödörbe esnek.
Ezután nem megfelelő orvosi vagy terápiás ellátás.
Gyakran figyelmen kívül hagyják a központban lévő más gyermekek káros környezeti hatásait, és azt a környezetet, amelybe
a származási környezetből védendő gyermekek aztán kerülnek.
Vagy az iskolai megbélyegzésen keresztül, például, hogy otthoni gyerek vagy, vagy ilyesmi, a szerepkiosztás.
Ezeknek a későbbi pszichológiai reakcióknak számos kísérő rendellenessége is van.
Ezek nagyjából főként alkalmazkodási zavarok.
A diagnosztikai kézikönyv szerint az alkalmazkodási zavarok ma már olyan akut zavarok, amelyeket stresszes
életesemények vagy drasztikus életváltozások okoznak.
Az ilyen utóreakciók tipikus tünetei a félelem, szorongás, tehetetlenség érzése, a szociális viselkedés zavarai,
disszociális viselkedés, agresszivitás, gyászreakciók egészen a hospitalizmusig, regresszív
viselkedés, hüvelykujjszopás, ágybavizelés, bababeszéd.
Egy másik gyűjtőfogalom a tipikus későbbi reakciókra a traumával kapcsolatos zavarok.
Az intézkedés sok gyermeket is traumatizál.
A trauma következményei a gyermek által katasztrofálisnak megélt rendkívüli fenyegetésekre adott
reakciók, amelyek mélységes kétségbeeséshez vezetnek.
Jellemző tünetek a félelem, a tehetetlenség és a rémület intenzív élményei, amelyek gyakran a
gyermekek izgatott viselkedésével járnak együtt.
Ezt a viselkedést aztán a szülőkre hárítják, mint vétkes hibát, még akkor is, ha az intézkedés okozta.
Ezt gyakran észrevettem az értékelés során.
Ezt nehéz világossá tenni az ifjúságvédelmi hivatal vagy általában a segítő rendszer, de még a bíróság számára is.
Mire van szüksége ezeknek a kiszolgáltatott gyermekeknek? Jól szervezett vészhelyzeti válaszra van szükségük.
Ezt nem lehet tagadni.
A gondozásba vételt követően megbízható gondozóval való bizalmi kapcsolatra van szükségük.
És olyan életszemléletre van szükségük, amely kielégíti személyes igényeiket és képességeiket.
Valahányszor részt vettem ezekben az ügyekben, mindig a helyszínen, a nevelőcsaládokban, a gondozóintézetekben
látogattam meg őket. Tanácsot is adtam az ilyen létesítményeknek.
Bizonyára vannak jó szervezetek, amelyek nem ellenállnak a tanácsoknak, és dolgozni akarnak önmagukon.
De meg kell ismernem a körülményeket. Ismerek olyan miliőket is a szülői területekről, amelyek néha ijesztőek.
De amit a gondozóházakban megismertem, az egy külön könyvet is megérne.
Aztán természetesen az intézkedés tervezett időtartamának mielőbbi tisztázása és a
szükséges terápiás intézkedések azonnali megtétele.
Néhány évvel ezelőtt három gyermeket vettek gondozásba. Az okok ostobák voltak.
Aztán meglátogattam őket egy otthonban, és mindhárom gyermeknek örökletes egészségügyi rendellenessége volt.
Azért vették el őket, mert a szülők túl keveset tettek ennek ellensúlyozására.
A három év alatt, mondják, még mindig próbálkozunk, semmi sem történt.
Szeretném röviden így lebontani.
A hiányos viselkedésnek két forrása van.
Az egyik a szisztematikus hibák, amelyeket az egyes érintett területek sajátos munkakörülményeik miatt generálnak.
A második rész, a második terület pedig a rendszerszintű hibák.
Ez azt jelenti, hogy ha ők is együtt dolgoznak a megoldások keresésén, a dolgok még bonyolultabbá válhatnak.
Maradjunk egy pillanatra a tantárgyspecifikus hiányosságoknál.
A bíróságok esetében ez természetesen nagyon összefoglaló és nagyon leegyszerűsített, de lényegében igaz ebben az epizódban.
A bíróságok hiányosságai gyakran abból adódnak, hogy a kockázatértékelésre vonatkozó alkotmányos követelményeket nem
veszik kellőképpen figyelembe, vagy félreértelmezik azokat.
És hogy az egyedi ügy jogi normatív megítélésének felelősségét, amelyet csak a jogászok, azaz csak a
bíróságok hozhatnak meg, aztán szívesen delegálják másokra.
Például az ifjúságvédelmi hivatalhoz vagy pszichológus szakértőhöz, akik ezt nem tehetik és nem is tehetik meg.
De a bíróság ekkor feltételezi a jogi megítélésüket.
Aztán az ifjúságvédelmi hivatalokkal, amelyek egyoldalú értelmezési szuverenitást követelnek maguknak.
Akik pontosan tudják, mi a legjobb. És nem hagyják, hogy beszélj velük erről.
És akik a gyermekek gondozási intézményekbe való beosztásával kapcsolatban nem elsősorban a gyermekek igényeit tartják
szem előtt, hanem gyakran a szolgáltatók üzleti érdekeit is.
Ez egy külön téma. Természetesen.
Vannak gyerekek, akiknek havi 30 000 eurót fizetnek.
És félévente cserélik a létesítményeket.
Aztán ott vannak a pergondnokok. Az eljárási tanácsadók - tudják, hogy mik azok, nem kell
magyaráznom - különböző szakmai csoportokból érkeznek.
És ezért különböző nézőpontokkal is rendelkeznek.
A szülői szülői készségekre és támogató kompetenciákra vonatkozó értékeléseik azonban
gyakran nem rendelkeznek tényszerű indoklással.
Ahelyett, hogy ellenőrzött tényekre támaszkodnának, szubjektív véleményekre támaszkodnak.
Holott esetenként irreleváns megfontolások is szerepet játszanak.
Például a szülői helytelen viselkedés szankcionálásának vágya.
És néhány bíró sok felelősséget delegál.
Egyszer egy általam tartott kongresszuson egy bíró karonfogva jött egy fiatal hölggyel, és bemutatta őt:
"És ez itt az én pergondnokom" - kellett volna előadást tartania.
"Már semmit sem teszek a jogi tanácsadóim nélkül."
Nem tudtam megállni, hogy ne tegyem meg a megjegyzést, amit aztán a közönség előtt mondott.
"Ó, persze, én mindig is azt hittem, hogy a gyámügyvéd, a gyermek gyámja, és nem a bíró."
Ez nem ilyen egyszerű, de lényegében egy fájó pontot talált el.
Szakértők, nevezetesen szakmai tapasztalattal nem rendelkező szakértők, ilyen kockázati csoportokkal.
Tehát ezt nem nevezzük szakterületi szakértelemnek.
Ez gyakran hibás diagnózishoz, valamint helytelen kockázatértékeléshez és prognózishoz vezet.
Az ügyfelek, azaz az ifjúságvédelmi hivatalok és a bíróságok természetesen azokat a szakértőket részesítik
előnyben, akik hajlamosabbak utólagosan megerősíteni a segélyezési rendszer előítéleteit.
Ezáltal meglehetősen felületes áltesztekre szorítkoznak, és általában figyelmen kívül hagyják az ellentmondásos eredményeket.
Tehát különösen ez a terület hálás azoknak, akik szeretnének szakemberekké válni, de még nincs szakismeretük , mert
azt is tudják, hogy ha a bírák vagy az ifjúságvédelmi hivatal szája íze után írnak, akkor újabb megbízásokat kapnak.
Aztán ott vannak a gyermekvédelmi szakemberek, akik nincsenek megfelelően kiképezve arra, hogy súlyosan stresszes
vagy akár traumatizált gyermekekkel dolgozzanak, és ezért egyáltalán nem értik, mi történik a gyermekekben.
Hogyan lehet támogató kapcsolatot kiépíteni velük annak érdekében, hogy vagy végigkísérjük őket a nehéz
átmeneti időszakon, vagy szükség esetén felkészítsük őket a származási családjukba való visszatérésre.
És végül az ellátó intézmények, amelyek az üzleti érdekeket helyezik előtérbe, és gyakran olyan
gyermekeknek osztják ki a helyeket, akikkel ők maguk is túlterheltek a speciális igények miatt.
Ahogy korábban említettem, ez gyakran vezet paradox helyzetekhez, amikor a különösen súlyos sérült gyermekek, akiket azért vesznek
el a családjuktól, mert a gyermekek nem vettek igénybe terápiás segítséget, vagy nem kaptak ilyet - nem könnyű ilyet találni
-, aztán a nevelőszülőknél is terápiás ellátás nélkül maradnak.
És végül a rendszer gyengeségei.
Más szóval, ha egy gyermek jólétével kapcsolatban hivatalos vizsgálatot folytatnak, egy széleskörű támogatási rendszer
aktiválódik, amelynek egyes szereplői nem eléggé képzettek, és amely szintén hajlamos a rejtett konszenzusépítésre vagy az
értelmezési szuverenitásért folytatott harcokra, így az érintett gyermekek további sorsa gyakran sorsolásra hasonlít.
A segítségre szoruló gyermekeket elhanyagolják.
Más gyermekek szükség nélkül túlterheltek vagy akár traumatizáltak.
Azok az intézkedések, amelyek valójában a gyermekek terheinek enyhítését célozták, inkább további terhekké válnak.
Rövidesen összefoglalom - még öt percet kérek, hogy összefoglaljam a főbb pontokat.
Először is, az eljárások gyötrelmes lassúsága.
A jelenlegi intézményi és jogi keretfeltételek olyannyira nem megfelelőek, hogy aligha lehet elkerülni az ezekre a
kiszolgáltatott gyermekekre nehezedő súlyos többletterheket.
Miután a gyermekeket gondozásba vették, a döntés és a támogatási intézkedések megkezdése gyakran hosszú késedelmet szenved, mivel
az ifjúságvédelmi hivatalok és a bíróságok általi feldolgozás a túlterheltség és a
forráshiány miatt néha túl sok időt vesz igénybe.
A pszichológiai szakértőknek ezután még több hónapra van szükségük az értékelés elvégzéséhez.
Ez gyakran azt jelenti, hogy a gyermekeknek többször kell nevelőotthont váltaniuk: a készenléti
nevelőotthonból az első nevelőotthonba, amely aztán túlterhelt, majd egy második nevelőotthonba kerül.
Ez gyakran további késedelmekhez vezet, további terhekkel jár, ha büntetőeljárás is folyamatban van, büntetőeljárás a
szülők vagy harmadik felek ellen, és a családjogi bíróságoknak meg kell várniuk a büntetőeljárás eredményét.
Idősebb gyermekek esetében pszichológiai vizsgálatokra lehet szükség.
Ez idő alatt a szakmai segítők nem beszélhetnek részletesen a stressztényezőkről a gyerekekkel.
Bajba kerülsz az ügyészséggel.
Az együttműködési lehetőségek, a gyerekekkel ez idő alatt sem folytathatnak támogató beszélgetéseket.
A szülőkkel való együttműködés lehetőségei a gondozási és támogatási intézkedések fenntartható
tervezése érdekében ilyenkor mindig nagyon korlátozottak.
Ha pedig a szülőkkel szembeni gyanú később megalapozatlannak bizonyul, akkor időközben már visszafordíthatatlan
elidegenedés következhetett be, különösen kisgyermekek esetében, mint például a wormsi visszaélési botrányban.
A legtöbb gyerek nem jött haza többé.
A második pont a túlburjánzó segédrendszer.
A gyermek számára szükséges és megfelelő intézkedések kérdésének tisztázásában általában több, különböző
képesítéssel rendelkező személy és intézmény vesz részt.
Különösen a szülők, mint az eljárásban érintett felek az eljárásban részt vevő felekkel. Ez az egyik fél.
Aztán ott vannak a bíróságok, az ifjúságvédelmi hivatalok, a gyermekjogi gyámok, a pszichológiai
szakértők, a családsegítők és a gyermekvédelmi szakemberek.
Ezután késedelmek keletkezhetnek a véleménykülönbségek miatt, amelyek gyakran az értelmezési
szuverenitásért folytatott versenyhez vezetnek.
Másrészt gyakran megfigyelhető rejtett konszenzuskeresés, amely aztán a szabályozásban is megvalósul, még azokban a
szabályozásokban is, amelyek kevésbé a gyermekek igényei, mint inkább a szakmai szereplők előnyei felé orientálódnak.
Elvégre nem szabad elfelejteni, hogy a jogi tanácsadók, a szakértők, a gondozóintézetek, a
családsegítők mind pénzt keresnek az eljáráson.
Az ilyen függőségek aztán arra ösztönzik a hajlandóságot, hogy olyan intézkedéseket fogadjanak el,
amelyek nem elsősorban a gyermek érdekeit szolgálják.
Eközben a médiában egyre több olyan jelentés jelenik meg, amely minden területen kudarcokra mutat rá, és jelentős kritikát
fogalmaz meg a hatóságokkal szemben, amelyek akcionizmusa néha kevésbé tűnik gondoskodásnak, mint inkább paternalizmusnak, mivel
a személyzet gyakran rosszul képzett, és ilyenkor a lobbicsoportok narratíváihoz vagy az informális konszenzusépítés
során használt standard érvekhez nyúlnak vissza, amelyek már nem tesznek igazságot az egyedi esetek sajátosságainak.
Ezek mind olyan szövegmodulokkal rendelkező alapvető határozatok, amelyeket most már kívülről tudnak, ha elolvassák az indoklást.
Akkor nem vesszük kellőképpen figyelembe a gyermekek kiszolgáltatottságát.
A gondozásba vétel minden gyermek számára súlyos pszichológiai stresszel és károsodással jár.
E gyermekek kétharmada már eleve magas stressz-szinttel rendelkezik, ezért különösen érzékenyek ezekre az intézkedésekre.
Nem szabad megkérdőjelezni, hogy a gyermekek védelme érdekében szükség lehet a gyermekek gondozásba vételére.
Az ilyen intézkedések azonban csak akkor indokoltak, ha egyrészt a gyermekek számára hosszú távon biztonságot lehet nyújtani, és
ha biztosítható, hogy ezek az intézkedések megfelelnek azoknak a követelményeknek, amelyeket ezek a különleges
gyermekek a gondozóikkal szemben támasztanak az egyes esetekben.
A jelenlegi körülmények között ezeknek a gyerekeknek a sorsa inkább sorsjáték, mivel az ilyen intézkedések eredményei
nem túl biztatóak, és a rendszer gyengeségei nyilvánvalóak.
És a korábbi környezetükben már meglévő súlyos terhek mellett vagy után sok ilyen gyermek szembesül még egy olyan
rendszer hiányosságaival, amely egyáltalán nem tudja teljesíteni a segítésre vonatkozó megbízatását.
És végül, de nem utolsósorban, ez volt az én munkaterületem is az orvostudományban, az én
érdeklődési területem is: a minőségirányítás.
Tehát ezeken a területeken nem lehet minőségi tudatosságot várni.
Vagyis a bírák szerint a mi minőségi mércénk a fellebbezési eljárás.
Megmondják nekünk, ha valamit elszúrtunk, ami persze általában nem várható el ezeken a területeken.
Más szóval, a minőségtudatosság hiánya.
Jelenleg nincs jele annak, hogy ezen a területen nagyobb reformokat hajtanának végre.
Egyáltalán nincs minőségellenőrzés.
Ebben az átláthatatlan üzletágban a nagy keresők a szokatlanul magas jövedelemmel rendelkező, nem megfelelően képzett szakértők.
Hammer ezt extrapolálta, és évi több mint kétmilliárd eurós szakértői összköltséget állapított meg,
és nem csak a gyermekek gondozásba vételét illetően.
Nem kell elmagyaráznom önöknek, hogy ezt nem egy nagyszámú egyén generálta, hanem nagyon célzott lobbizás eredménye.
Egy másik költségtényező természetesen a gondozóintézetek, amelyek a magasabb ápolási díjak miatt különösen érdekeltek
a nagy stressznek kitett gyermekekben, és természetesen ezeket a gyermekeket a lehető legtovább náluk tartják.
Nekik is vannak saját pszichológusaik, akik ebben az intézményben dolgoznak, és természetesen
azt írják, ami az intézmény érdekeinek kedvez.
És - ha szabad így végezetül megjegyeznem - kevéssé érdekeltek abban is, hogy bármilyen módon támogassák ezeknek a
gyerekeknek a származási családjukkal való kapcsolattartását.
Nos, köszönöm a figyelmet, és további sok sikert kívánok.
Tud-e ön törvénytelen fogva tartásról?
Ezután adja meg a vetopedia.org/en/obhutnahme oldalon.
A linket a program alatt találja.