"Ģimenes bieži vien nonāk iestāžu redzeslokā par nenozīmīgām lietām, piemēram, audzināšanas stilu, problēmām skolā vai
nepilnīgiem dokumentiem, kamēr nopietni vardarbības un ļaunprātīgas izmantošanas gadījumi ģimenēs,
dzīvojamās grupās vai citos institucionālos kontekstos netiek konsekventi saukti pie atbildības."
Prof. Dr. Uwe Tewes ir kvalificēts psihologs un ilgus gadus vadīja Hanoveres Medicīnas augstskolas Medicīnas psiholoģijas nodaļu.
Viņš ir arī tiesu eksperts ģimenes un krimināltiesību lietās un mediators ģimenes tiesās.
Strādājot par tiesas ekspertu un kriminālprocesos, kuros bērni ir cietuši no vardarbības, viņš ir iedziļinājies visā šajā jautājumā
un precīzi un plaši atklāj ļaunprātīgas izmantošanas gadījumus.
Kā ir ar pasākumu proporcionalitāti?
Vai ir pareizi izsvērts izmaksu un ieguvumu faktors šai nopietnajai intervencei ģimenē?
Tiek uzsvērta arī negatīvā ietekme, piemēram, stress vai pieķeršanās traucējumi, kas patiesībā
nedrīkstētu būt lielāka par gaidāmajiem ieguvumiem.
Prof. Dr. Uve Tēvs (Uwe Tewes) savā lekcijā "Psiholoģiskais stress un no tā izrietošie veselības traucējumi bērniem
pēc nonākšanas aprūpē" (Psychological stress and consequential health damage in children after being taken into care).
Pateicamies Axion Resist par šīs svarīgās lekcijas pieejamību, kas tika ierakstīta kongresa ietvaros par tēmu "Kāda
ir valsts aizsardzība ģimenēm realitātē?". tika ierakstīta.
Palīdziet mums, dārgie skatītāji, un izplatiet informāciju par šo programmu.
Cienījamie Christidis kungs un Christidis kundze, mēs esam pazīstami jau ilgu laiku.
Liels paldies par jūsu laipnajiem vārdiem. Neliels labojums:
Es neesmu studējis medicīnu, man bija medicīnas psiholoģijas katedra, bet pēc profesijas esmu psihologs.
No savas pieredzes es varu maz ko teikt par to, par ko jūs šeit, ievadā, ziņojāt.
Taču kopējais fons - jums ir pilnīga taisnība - ir sekundārā bērnu apdraudējuma un valsts apdraudējuma problēma.
Citiem vārdiem sakot, problēmas, kas rodas bērniem, kuriem patiesībā būtu jāpalīdz, rada tie,
kas izliekas, ka vēlas palīdzēt šiem bērniem.
Es to saku pilnīgi objektīvi. Un es arī uzskatu, ka mans uzdevums tagad ir sākotnēji sniegt īsu pārskatu par scenāriju, kas
attiecas uz bērniem, ne tik daudz uz vecākiem šajā gadījumā, lai gan tas, protams, vienmēr ir bijis mans profesionālais jautājums.
Kāpēc es varu atļauties par to runāt?
Tas ir saistīts ar manu atbilstošo profesionālo pieredzi.
Lielāko daļu gadu strādāju psihiatrijā, klīniskajā psiholoģijā un visbeidzot arī medicīniskajā
psiholoģijā - galvenokārt Hannoveres Medicīnas universitātē.
Kā jau teicu, tas bija pilnas slodzes darbs, nepilnas slodzes darbs kā tiesu medicīnas ekspertam, pēc tam arī kā lektoram
obligātajā bērnu un pusaudžu apmācībā un psihoterapeitam.
Arī ģimenes tiesību speciālistu, jo īpaši tiesnešu, juristu, ekspertu un jauniešu labklājības dienestu, tālākizglītībā.
Man vienmēr ir bijis svarīgi apvienot dažādas speciālistu disciplīnas.
Mēs esam organizējuši arī dažus pasākumus, kas noritēja ļoti veiksmīgi un kuros bija iesaistītas visas puses, visas grupas.
Specifiskās zināšanas, kā jau teicu, kā tiesas iecelts eksperts liecinieks - es gribēju teikt - eksperts bērnu aizgādības lietās
un krimināllietās, kurās iesaistīti vardarbībā cietuši bērni.
Pēc tam konsultē vecākus un bērnus vardarbības ģimenē gadījumos. Mūsu institūtā bija konsultāciju centrs.
konsultējot audžuģimenes aprūpes centrus par to, kā padarīt apstākļus tajos bērniem draudzīgus, un
turpinot speciālistu apmācību par jautājumiem, kas saistīti ar bērnu sekundāro apdraudējumu.
Ko viņi var darīt, lai no tā izvairītos?
Bieži vien viņi pat īsti neapzinās, ko viņi tur dara.
Izaicinājums, kad rodas jautājums par nepieciešamību ņemt bērnu aprūpē, jo pastāv risks bērna labklājībai, ir tas, ka šādu jomu
speciālistiem parasti ir jāsadarbojas, lai rastu risinājumu:
No vienas puses, ir speciālisti no ģimenes tiesu sistēmas, t. i., tiesneši, prokuratūras un policijas, administratīvajām tiesām un
bērnu aizsardzības, t. i., jauniešu labklājības iestādēm un veselības aprūpes sistēmas, piemēram, tiesu
medicīnas vai psiholoģiskās ekspertīzes speciālisti.
Tas ir ļoti krāsains spektrs, un viņiem nav daudz kopīgu apmācību.
Šīm grupām ir arī maz kopīgas literatūras.
Galvenā problēma, kas mani šeit satrauc, ir tā, ka palīdzības sistēmas veiktie pasākumi vienmēr rada
papildu, t.i., sekundāro, slogu bērniem, kurus tas skar.
Jo īpaši es runāju par stresu, ko izraisa pasākumi, kuri bieži vien ir jāīsteno sarežģītos
apstākļos un kuri var traumēt attiecīgos bērnus.
Tas nav obligāti jādara visos gadījumos. Bet tā var būt.
Tas vienmēr ir saistīts ar saišu un attiecību izjukšanu, kas var īpaši negatīvi ietekmēt šo bērnu tālāko
attīstību, kā arī bērnu pastāvīgās bailes un nedrošību attiecībā uz viņu nākotnes cerībām.
Tas vēl nav viss, bet ir daži svarīgākie notikumi.
Ja jums ir jāizvērtē vai vēlaties izvērtēt šādas dažādas lietas, jūs vienmēr sastopaties ar dilemmu, ka jums ir
jāatpazīst dažādi riski un jāsaista tie savā starpā, kas nav savstarpēji neatkarīgi viens no otra.
Attiecībā uz katru pasākumu vispirms jāapsver, vai cerētais ieguvums ir samērīgs ar
saistīto slogu, kas vienmēr ir ar to saistīts.
Ja bērni šajos apstākļos reaģē uzkrītoši, bieži vien ir grūti noteikt un pamatot bērnu uzkrītošās uzvedības faktiskos cēloņus.
Un, ja šie izrietošie slogi kļūst pārāk lieli, tad mēs runājam arī par sekundāru risku bērna
labklājībai atbalsta sistēmas nepareizas rīcības dēļ.
Vispirms aplūkosim mērķa grupu, par kuru šeit runājam. Kādi ir šie bērni?
2024. gadā Vācijā aptuveni 40 000 bērnu un jauniešu tika nodoti aprūpē, jo viņu labklājība bija apdraudēta.
Turklāt par to atbildīgajai atbalsta sistēmai grūtības sagādāja aptuveni 30 000 nepilngadīgu migrantu, kas ieradās bez pavadības.
Tas ir pilnīgi saprātīgi, es neesmu kritisks, taču tas ir jāņem vērā.
Saskaņā ar Federālā statistikas biroja datiem 2023. gadā 215 000 bērnu dzīvoja aprūpes iestādēs vai audžuģimenēs.
Taču psiholoģiski svarīgi ir tas, ka aptuveni pusei līdz divām trešdaļām šīs mērķa grupas bērnu ir akūtas un dažos gadījumos
hroniskas smagas psiholoģiskas problēmas līdz pat pilngadībai.
Spēles noteikumi, saskaņā ar kuriem tiek strukturētas darbības šajā palīdzības sistēmā, ir noteikti ar likumu.
Pirmkārt, ir konstitucionāli noteiktās pamattiesību pozīcijas ar dažādām iesaistīto dalībnieku tiesībām un pienākumiem.
Pirmkārt, bērna vai bērnu pamattiesības uz to, lai viņus audzinātu un aprūpētu vecāki.
Tā tas ir, par to nevar vienoties.
Tad vecāku tiesības uz saviem bērniem, jo saskaņā ar Satversmes tiesas viedokli bērna interesēs parasti ir tas, ka
bērni dzīvo kopā ar vecākiem, nevis pie svešiem cilvēkiem.
Un, visbeidzot, treškārt, valsts pienākums aizsargāt bērnus un arī nodrošināt, lai vecāki, kas
nepilda savus pienākumus, tiktu mudināti tos pildīt.
Arī juridiskās prasības bērnu uzņemšanai aprūpē patiesībā ir diezgan pārredzamas.
Nav daudz ko apspriest.
Pirmkārt, ir jābūt skaidram, ka pastāv ilgtspējīgs risks.
Tas nozīmē, ka ievērojamam kaitējumam ir jābūt vai ir pamatoti ticams, ka tas varētu rasties.
Turklāt pasākumam jābūt samērīgam.
Tas nozīmē, ka nedrīkst būt iespējas iejaukties ar maigākiem līdzekļiem, piemēram,
ambulatoriem pasākumiem vai nodošanu radiniekiem.
Visbeidzot, ir jāizvērtē izmaksas un ieguvumi.
Tas nozīmē, ka negatīvas ietekmes, piemēram, stresa un pieķeršanās traucējumu, iespējamība nedrīkst būt
lielāka par gaidāmajiem vai cerētajiem ieguvumiem.
Visbeidzot, un tas vienmēr tiek piemirsts, šim pasākumam jābūt nepieciešamam konkrētajā gadījumā. Un tam jābūt arī piemērotam.
Tie ir juridiski, nevis psiholoģiski termini.
Tie ir arī praktiski izmantoti tiesu praksē.
Tāpat nav ņemts vērā, kam šādās lietās ir pierādīšanas pienākums.
Pierādīšanas pienākums par nepieciešamību ņemt bērnu aprūpē ir jauniešu labklājības dienestam vai ģimenes lietu tiesai.
Saskaņā ar Federālās Konstitucionālās tiesas viedokli iestādes nedrīkst pieprasīt, lai vecāki
sniedz pozitīvus pierādījumus par savām vecāku prasmēm.
Es tagad nevēlos iedziļināties konkrētos piemēros.
Jūs piekodināt, ka ikdienā tiesas dzīvē tā notiek reti, un man tas šeit nav jāuzsver.
Un visbeidzot, saskaņā ar Federālās Konstitucionālās tiesas viedokli valsts nedrīkst aizstāt vecāku atbildību
ar saviem priekšstatiem par piemērotu bērnu audzināšanu.
Dažkārt jūs pārsteidz, kad lasāt tiesas lēmumus, kas tiek pieņemti.
Bet tās ir juridiskas prasības, tas nav kaut kas, ko es vai kādi psihologi savā ziloņkaula tornī izdomājuši.
Federālā Konstitucionālā tiesa to rezumē, sakot, ka vecāki un viņu sociālekonomiskie dzīves
apstākļi ir daļa no bērna likteņa un dzīves riska.
Tomēr šādi pasākumi vienmēr ir saistīti ar lēmumu pieņemšanas risku.
Un šie riski, protams, veicina arī regulējuma nepilnības.
Ļaujiet man paskaidrot divus neveiksmes veidus ar piemēru.
Tagad es nevēlos to pārāk dziļi apspriest.
Viens no tiem ir to intervences pasākumu neiekļaušana, kas patiesībā bija steidzami nepieciešami.
Tas vienmēr izraisa lielu rezonansi presē.
Hamburga, 2005. gads: septiņus gadus vecā Džesika mājās nomirst badā, lai gan trešās personas vairākkārt ziņoja par nevērību.
2007 Darry, Šlēsvigas-Holšteinas pavalsts: pieci bērni nomira, jo iestādes nesekoja līdzi trešo
personu sniegtajai informācijai par mātes garīgo slimību.
2012. gads Hamburga: meitene Klaudija Šantāla nomira no metadona pārdozēšanas pēc gadiem
ilgas trešo personu informācijas ignorēšanas.
Švarcvaldē 2015. gadā: trīs gadus vecais Alessio nomira, jo iestādes ignorēja medicīniskos ziņojumus par sliktu izturēšanos.
Tikai personisks komentārs. Tātad tie ir arī mani personīgie pārdzīvojumi, no kuriem es neatbrīvojos
līdz mūža galam un kuri šovakar atkal bija manā prātā.
Kur jūs bijāt liecinieks, šīs sistēmas daļa, kas nespēja to novērst?
Pat ja esat iesaistīts, jums vispār nav tiesību darboties kā ekspertam.
Un tie ir nāves gadījumi, un dažos gadījumos noteiktos apstākļos - tā ir tikai aisberga virsotne.
Par to es varētu stāstīt stundām ilgi. Bet pagaidām atstāsim to.
Varat arī par to diskutēt. Es nevēlos to šeit padziļināti aplūkot.
Protams, ir arī iestāžu kļūda, kad tiek veiktas vieglprātīgas, priekšlaicīgas
iejaukšanās, kas rada neatgriezenisku kaitējumu bērniem.
Es aprobežošos ar piemēru, ko jūs visi droši vien zināt.
Arī tā sauktais Worms ļaunprātīgas izmantošanas skandāls 90. gados izraisīja lielu ažiotāžu presē.
Lielākā daļa cilvēku zina, ko nozīmē šis gadījums, kad daudzi bērni tika nodoti aprūpē, pamatojoties uz nekvalificēta dienas
aprūpes centra darbinieka, pašpasludināta eksperta, nepatiesiem apgalvojumiem, un tiesvedība pēc tam ievilkās gadiem ilgi.
Tas arī jūs dzen izmisumā. Jūs saņemat lietu uz galda.
Jā, kā tas ir, ka bērns tagad ir mājās, šausminošos apstākļos?
Jā, jo reiz kāds skolotājs kaut kāda iemesla dēļ, nekā dramatiska, piezvanīja uz jaunatnes lietu pārvaldi, un jaunatnes
lietu pārvaldes darbinieks tā vietā, lai vērstos pēc profesionālas palīdzības, piemēram, bērnu un
pusaudžu psihiatrijā, vienkārši piezvanīja uz pašapkalpošanās konsultāciju centru, ko jūs šādos gadījumos darāt?
Jā, mēs vienmēr iesakām ņemt bērnu aprūpē.
Un tad tiek radīti fakti, kurus ir grūti atrisināt un kuri ir iesakņojušies.
Apskatīsim citas pelēkās zonas, kas palielina nepareizu spriedumu risku.
Pēdējos gados arvien lielāka uzmanība tiek pievērsta emocionālai vardarbībai pret bērnu, kas saistīta ar emocionālu vardarbību.
Es negribu noliegt, ka arī bērni var tikt psiholoģiski izmantoti vai psiholoģiski slikti aprūpēti. Tas nemaz nav galvenais.
Taču sarežģītākie jautājumi šajā jomā ir patiešām slikti definēti.
Visiem iesaistītajiem speciālistiem ir milzīga rīcības brīvība interpretēt to atbilstoši savām iespējām.
Un jo īpaši šajā jomā attiecīgo bērnu un vecāku tiesiskā drošība ir gandrīz nulles līmenī.
Tas parasti noved pie tā, ka psihiatriskās diagnozes bērniem un vecākiem inflācijas kārtā nosaka
speciālisti, kuriem nav nekādas diagnostikas kompetences.
Jaunatnes darbinieks, kurš reiz piedalījās nedēļas nogales apmācību kursā, teica.
Viņa diagnosticēja mātei histrioniskus personības traucējumus utt.
Vajadzības gadījumā tiek saņemts ārsta atzinums no psihiatra, kurš nav pazīstams ar tiesu medicīnu.
Vienkārši jautā, un viņa ceturtdaļstundu sarunājas ar sievieti un apstiprina diagnozi jauniešu labklājības
dienesta vajadzībām, ko parasti var un drīkst veikt tikai.
Mūsdienās tas tā nebūt nav, taču to var un vajag uzdot, ja esat pavadījis vairākus mēnešus, rūpīgi iepazīstot šo personību.
Turklāt trūkst arī speciālo zināšanu, kas ļautu šādas atsauces speciāli pārbaudīt. Tas ir tas, ko es tikko paredzēju.
Visbeidzot, pastāv arī pašpasludinātu ekspertu un lobiju grupu interpretācijas suverenitātes apliecinājums.
Tā ir plaša joma. Iespējams, mēs pie tā atgriezīsimies.
Kādos nolūkos, es to izteikšu nedaudz anekdotiski, noved šāda iesaistīto cilvēku patoloģizācija?
Tā rezultātā, piemēram, bērniem, kuri noraida vienu no vecākiem, tiek diagnosticēts vecāku atsvešinātības
sindroms, pat ja viņiem ir pamatoti iemesli šādam noraidījumam.
Vai arī, ka bērni, kuriem ir īpaši ciešas un kvalitatīvas attiecības ar kādu no vecākiem, tiek dēvēti par vecākiem.
Dažām māmiņām ir diezgan grūti atrast saprātīgu līdzsvaru.
Un to, ka ir pārāk daudz mīlestības, pārāk daudz mīlestības, pat no savas mātes puses, pat es vecumdienās esmu sapratis
tikai pēdējos gados. Es to domāju ironiski, atvainojiet.
Vai arī mātes un tēvi, kurus sarunvalodā varētu dēvēt par helikopteru vecākiem, kas arī šiem bērniem nav īpaši patīkami.
Bet tikai tāpēc, ka šie vecāki ir ļoti noraizējušies par savu bērnu veselību, viņiem pēkšņi
tiek diagnosticēts Minhauzena-by-proxy sindroms.
Bērni ir jānodod aprūpē.
Šādos gadījumos jāņem vērā arī attiecīgo bērnu neaizsargātība.
Es jau iepriekš teicu, ka tie nav vienkārši bērni.
Riska grupai lielu slogu rada iespējamais iepriekšējais kaitējums, ko ne vienmēr ir izraisījuši vecāki.
Taču ir veikti epidemioloģiski pētījumi par bērniem, par bērniem, kas pamesti novārtā vai cietuši no vardarbības.
Tad bieži novēro šādus traucējumus:
trauksme, depresija, agresīvi-asociāli traucējumi, hiperkinētiski traucējumi, piemēram, ADHD, pieķeršanās traucējumi,
posttraumatiskā stresa traucējumi, pašsakropļojoša uzvedība, pašnāvnieciska uzvedība, pašnāvnieciskas tendences,
atkarību izraisošas vielas vai psihosomatiskas sūdzības, piemēram, miega traucējumi un pastiprināta sāpju uztvere.
Biežums ir no 50 līdz 75 procentiem šo bērnu.
Tomēr diagnostikas dilemma ir tā, ka katram no šiem traucējumiem var būt arī pilnīgi atšķirīgi cēloņi.
Tas nav ļaunprātīgas izmantošanas pierādījums.
Traucējumus var būt izraisījusi vai saasinājusi, piemēram, šķiršanās no ģimenes.
Šie traucējumi bieži vien izzūd pēc gada vai diviem pēc aprūpes uzsākšanas.
Un tad visi saka: aha, tas ir labi, ka mēs esam paņēmuši bērnu aprūpē.
Nē, jo šie traucējumi pēc nonākšanas aprūpē nav pierādījums par ļaunprātīgas izturēšanās pieredzi, jo šādi
simptomi bieži vien izraisa spontānu remisiju pat tad, ja tos nav izraisījusi ļaunprātīga izturēšanās.
Īsumā aplūkosim faktiskos objektīvos stresa faktorus, kas saistīti ar apcietinājumu.
Tātad apstākļi pārsvarā vai gandrīz vienmēr ir traumatiski.
Akūtie pasākumi katrā gadījumā.
Dažus bērnus no skolas paņem policija vai pēkšņi durvīs stāv sveši cilvēki un saka: "Mēs tevi aizvedam.
Turklāt vienmēr pastāv atdalīšana. Un atdalīšana vienmēr izraisa turpmākus traucējumus.
Pat ja bērni cieš no saviem vecākiem, ir jāņem vērā, ka šķiršanās no šiem vecākiem var izraisīt šķiršanās traucējumus.
Tas ir skaidri jānodala un jānovērtē atsevišķi.
Pēc šķiršanās bērniem parasti trūkst pietiekamu attiecību un saiknes iespēju. Tas nozīmē, ka viņi nonāk dziļā bedrē.
Tad neatbilstoša medicīniskā vai terapeitiskā aprūpe.
Bieži vien netiek ņemta vērā kaitīgā vides ietekme, ko rada citi bērni centrā, un vide, kurā pēc
tam nonāk bērni, kas jāaizsargā no izcelsmes vides.
Vai arī stigmatizācija skolā, piemēram, tu esi mājas bērns vai kaut kas cits, lomu piešķiršana.
Šīm vēlākajām psiholoģiskajām reakcijām ir arī vairāki pavadošie traucējumi. Kopumā tie galvenokārt ir pielāgošanās traucējumi.
Saskaņā ar diagnostikas rokasgrāmatu pielāgošanās traucējumi tagad tiek uzskatīti par akūtiem traucējumiem, ko izraisījuši
stresa pilni dzīves notikumi vai krasas dzīves pārmaiņas.
Tipiski šādu vēlāko reakciju simptomi ir bailes, trauksme, bezpalīdzības sajūta, sociālās uzvedības traucējumi, disociāla
uzvedība, agresivitāte, bēdu reakcijas līdz pat hospitalizmam, regresīva uzvedība, īkšķa
sūkšana, gulēšanas traucējumi, bērnu runāšana.
Otrs kopējais termins, ar ko apzīmē tipiskas turpmākās reakcijas, ir ar traumu saistīti traucējumi.
Daudzus no šiem bērniem šis pasākums ir arī traumējis.
Traumas sekas ir reakcija uz ārkārtējiem draudiem, ko bērns izjūt kā katastrofālus un kas izraisa dziļu izmisumu.
Tipiski simptomi ir intensīvi baiļu, bezpalīdzības un šausmu pārdzīvojumi, kas bieži
vien ir saistīti ar uzbudinātu bērnu uzvedību.
Šāda uzvedība pēc tam tiek uzvelta vecākiem kā vaina par neveiksmi, lai gan to ir izraisījis pasākums.
Es to bieži esmu novērojis novērtēšanas laikā.
To ir grūti izskaidrot jauniešu labklājības dienestam vai palīdzības sistēmai kopumā, vai pat tiesai.
Kas ir nepieciešams šiem neaizsargātajiem bērniem? Viņiem nepieciešama labi organizēta neatliekamā palīdzība.
To nevar noliegt.
Viņiem ir nepieciešamas uzticības pilnas attiecības ar uzticamu aprūpētāju pēc nonākšanas aprūpē.
Un viņiem ir vajadzīga dzīves perspektīva, kas atbilst viņu personīgajām vajadzībām un spējām.
Vienmēr, kad esmu bijis iesaistīts šajās lietās, es vienmēr esmu apmeklējis viņus uz vietas, audžuģimenēs,
aprūpes iestādēs. Es arī konsultēju šādas iestādes.
Noteikti ir labas organizācijas, kas nav pretimnākošas padomiem un vēlas strādāt pie sevis.
Bet man ir jāzina apstākļi. Es zinu arī vecāku vidi, kas dažkārt ir biedējoša.
Bet tas, ko es iepazinu aprūpes mājās, būtu atsevišķas grāmatas vērts.
Un pēc tam, protams, pēc iespējas ātrāk noskaidrot plānoto pasākuma ilgumu un nodrošināt, lai
nekavējoties tiktu veikti nepieciešamie ārstnieciskie pasākumi.
Tikai pirms dažiem gadiem trīs bērni bija nonākuši aprūpē. Iemesli bija muļķīgi.
Pēc tam es apmeklēju viņus kādā mājā, un visiem trim bērniem bija iedzimta slimība.
Viņi tika atņemti, jo vecāki darīja pārāk maz, lai pret to cīnītos.
Trīs gadu laikā, kā viņi saka, mēs joprojām cenšamies, nekas nav noticis.
Es vēlētos to īsumā raksturot šādi.
Pastāv divi nepilnīgas uzvedības avoti.
Viena no tām ir sistemātiskās kļūdas, ko atsevišķas iesaistītās jomas rada to īpašo darba apstākļu dēļ.
Otrā daļa, otrā joma, ir sistēmiskas kļūdas.
Tas nozīmē, ka, ja viņi arī kopīgi meklē risinājumus, situācija var kļūt vēl sarežģītāka.
Uz brīdi pievērsīsimies specifiskiem trūkumiem.
Tiesu gadījumā tas, protams, ir ļoti apkopots un ļoti vienkāršots, taču būtībā šajā epizodē tas ir taisnība.
Tiesās bieži vien trūkumi ir saistīti ar to, ka nepietiekami tiek ņemtas vērā konstitucionālās prasības attiecībā
uz riska novērtējumu vai tās tiek nepareizi interpretētas.
Un ka atbildība par individuālās lietas juridiski normatīvo vērtējumu, ko drīkst izdarīt tikai juristi,
t.i., tikai tiesas, tad labprāt tiek deleģēta citiem.
Piemēram, jauniešu labklājības dienestam vai psihologiem, kuri to nevar un nedrīkst darīt.
Taču tiesa tad pieņem to juridisko spriedumu.
Tad ar jaunatnes labklājības dienestiem, kas pretendē uz vienpusēju interpretācijas suverenitāti savā labā.
kuri precīzi zina, kas ir labākais. Un viņi neļauj jums par to ar viņiem runāt.
Un kas saistībā ar bērnu piešķiršanu aprūpes iestādēm galvenokārt domā nevis par bērnu vajadzībām, bet bieži
vien arī par pakalpojumu sniedzēju biznesa interesēm.
Atsevišķs temats. Protams.
Ir bērni, kuriem maksā 30 000 eiro mēnesī.
Un ik pēc sešiem mēnešiem viņi maina telpas.
Vēl ir aizbildņi ad litem. Procesuālie padomdevēji - jūs zināt, kas tie ir, man nav
jāskaidro - nāk no dažādām profesionālajām grupām.
Tāpēc arī viedokļi ir atšķirīgi.
Tomēr viņu vērtējumiem par vecāku vecāku audzināšanas prasmēm un atbalsta kompetencēm bieži vien trūkst faktiska pamatojuma.
Tā vietā, lai balstītos uz pārbaudītiem faktiem, viņi paļaujas uz subjektīviem viedokļiem.
Turklāt dažkārt nozīme ir arī nebūtiskiem apsvērumiem.
Piemēram, vēlme sodīt vecāku nepareizu uzvedību.
Daži tiesneši deleģē daudz atbildības.
Kādā kongresā, ko es reiz rīkoju, tiesnesis nāca roku rokā ar kādu jaunu sievieti un iepazīstināja viņu:
"Un šis ir mans aizbildnis ad litem," viņam vajadzēja lasīt lekciju.
"Es vairs neko nedaru bez saviem juridiskajiem padomdevējiem."
Es nevarēju atturēties, lai neizteiktos, ko viņš pēc tam teica publikas priekšā.
"Ak, pareizi, es vienmēr domāju, ka aizbildnis ad litem ir bērna aizbildnis, nevis tiesnesis."
Tas nav tik vienkārši, bet būtībā tas trāpīja uz sāpošo vietu.
Eksperti, proti, eksperti bez profesionālās pieredzes, ar šādām riska grupām.
Tāpēc mēs to nesaucam par lauka ekspertīzi.
Tas bieži noved pie kļūdainas diagnostikas un nepareiza riska novērtējuma un prognozes.
Klienti, t. i., jauniešu labklājības dienesti un tiesas, protams, dod priekšroku ekspertiem, kuri ir vairāk tendēti retrospektīvi
apstiprināt palīdzības sistēmas iepriekš pieņemtos viedokļus.
Ar to viņi aprobežojas ar diezgan virspusējiem pseidotestiem un parasti ignorē pretrunīgus rezultātus.
Tāpēc tieši šī joma ir pateicīga cilvēkiem, kuri vēlētos kļūt par ekspertiem, bet kuriem vēl nav speciālo zināšanu , jo
viņi arī zina, ka, ja rakstīs pēc tiesnešu vai jaunatnes lietu pārvaldes mutes, viņi saņems jaunus uzdevumus.
Vēl ir bērnu tiesību aizsardzības speciālisti, kuri nav atbilstoši apmācīti strādāt ar smagu stresu vai pat traumu pārdzīvojušiem
bērniem un tāpēc vispār nesaprot, kas notiek ar bērniem.
Kā veidot atbalstošas attiecības ar viņiem, lai pavadītu viņus grūtajā pārejas posmā vai, ja
nepieciešams, sagatavotu viņus atgriešanai izcelsmes ģimenē.
Un, visbeidzot, aprūpes iestādes, kas par prioritāti izvirza biznesa intereses un bieži vien piešķir vietas
bērniem, ar kuriem pašas ir pārslogotas īpašu prasību dēļ.
Kā jau iepriekš minēju, tas bieži noved pie paradoksālām situācijām, kad bērni ar īpaši smagiem traucējumiem, kuri tiek
izņemti no ģimenēm, jo bērni nav izmantojuši terapeitisko palīdzību vai nav to saņēmuši - to nav viegli atrast -,
pēc tam paliek arī bez terapeitiskās aprūpes audžuģimenē.
Un visbeidzot, sistēmas trūkumi.
Citiem vārdiem sakot, ja tiek veikta oficiāla izmeklēšana par bērna labklājību, tiek aktivizēta plaša atbalsta sistēma, kuras
daži dalībnieki nav pietiekami kvalificēti un kura ir pakļauta arī slēptai vienprātības veidošanai vai cīņai par
interpretācijas suverenitāti, tādējādi attiecīgo bērnu turpmākais liktenis bieži vien atgādina loteriju.
Bērni, kuriem nepieciešama palīdzība, tiek atstāti novārtā.
Citi bērni bez vajadzības ir pārslogoti vai pat traumēti.
Pasākumi, kas faktiski bija paredzēti, lai atvieglotu slogu bērniem, parasti kļūst par papildu slogu.
Es beigšu ar kopsavilkumu - man vajadzīgas vēl piecas minūtes, lai apkopotu galvenos punktus.
Pirmkārt, procedūras ir mokoši lēnas.
Pašreizējie institucionālie un tiesiskie nosacījumi ir tik neatbilstoši, ka ir grūti izvairīties no
smaga papildu sloga šiem neaizsargātajiem bērniem.
Pēc tam, kad bērni ir nodoti aprūpē, bieži vien lēmums tiek pieņemts un atbalsta pasākumi tiek uzsākti ar lielu kavēšanos, jo
jaunatnes lietu izskatīšana jauniešu labklājības iestādēs un tiesās dažkārt aizņem pārāk
daudz laika pārslodzes un resursu trūkuma dēļ.
Arī psiholoģijas ekspertiem ir vajadzīgi vēl vairāki mēneši, lai veiktu novērtējumu.
Tas bieži vien nozīmē, ka bērniem vairākas reizes jāmaina audžuģimene: no audžuģimenes uz pirmo
audžuģimeni, kas ir pārpildīta, tad uz otro audžuģimeni.
Tas bieži noved pie turpmākiem kavējumiem, papildu slogs rodas, ja tiek izskatīts arī kriminālprocess,
kriminālprocess pret vecākiem vai trešām personām, un ģimenes tiesām tad ir jāgaida kriminālizmeklēšanas iznākums.
Vecākiem bērniem var būt nepieciešams veikt psiholoģisko novērtējumu.
Šajā laikā profesionālajiem palīgiem nav atļauts detalizēti apspriest ar bērniem stresa faktorus.
Jums rodas problēmas ar prokuratūru.
Sadarbības iespējas, šajā laikā viņiem nav atļauts arī diskutēt ar bērniem par atbalstu.
Sadarbības iespējas ar vecākiem, lai ilgtspējīgi plānotu aprūpes un atbalsta pasākumus, vienmēr ir ļoti ierobežotas.
Un, ja aizdomas pret vecākiem vēlāk izrādās nepamatotas, pa to laiku jau var būt notikusi neatgriezeniska atsvešināšanās, īpaši
mazu bērnu gadījumā, kā, piemēram, Vormsas vardarbības skandālā.
Lielākā daļa bērnu vairs neatgriezās mājās.
Otrais punkts ir pārpildītā palīgu sistēma.
Noskaidrojot jautājumu par bērnam nepieciešamajiem un piemērotajiem pasākumiem, parasti tiek iesaistītas
vairākas personas un iestādes ar dažādu kvalifikāciju.
Jo īpaši vecāki kā skartās puses tiesvedībā kopā ar lietas dalībniekiem. Tā ir viena puse.
Vēl ir tiesas, jauniešu labklājības dienesti, bērnu aizbildņi ad litem, psiholoģiskie eksperti,
ģimenes atbalsta un bērnu aizsardzības speciālisti.
Tad var rasties aizkavēšanās viedokļu atšķirību dēļ, kas bieži vien izraisa sacensību par interpretācijas suverenitāti.
No otras puses, bieži vien ir vērojama slēpta vienprātības veidošana, kas pēc tam tiek īstenota regulējumā, pat
tajos noteikumos, kuri ir orientēti ne tik daudz uz bērnu vajadzībām, cik uz profesionālo dalībnieku priekšrocībām.
Galu galā jums ir jāpatur prātā, ka juridiskie konsultanti, eksperti, aprūpes iestādes, ģimenes
atbalsts - tie visi pelna naudu no tiesvedības.
Šāda atkarība veicina vēlmi pieņemt pasākumus, kas primāri neatbilst bērna interesēm.
Tikmēr plašsaziņas līdzekļos arvien biežāk parādās ziņojumi par neveiksmēm visās jomās, kā arī pamatīga kritika iestādēm, kuru
aktīvisms dažkārt atgādina ne tik daudz rūpes, cik paternālismu, jo darbinieki bieži vien ir slikti apmācīti un tad atgriežas pie
lobiju grupu naratīviem vai standarta argumentiem neformālā konsensa veidošanā, kas vairs
neatbilst katra konkrētā gadījuma specifikai.
Tie visi ir fundamentāli lēmumi ar teksta moduļiem, kurus jūs tagad zināt no galvas, ja lasāt paskaidrojuma rakstus.
Tad mēs nepietiekami ņemam vērā bērnu neaizsargātību.
Katram bērnam nonākšana aprūpē ir saistīta ar smagu psiholoģisku stresu un traucējumiem.
Līdz pat divām trešdaļām no šiem bērniem jau ir liels slogs, tāpēc viņi uz šiem pasākumiem reaģē īpaši jutīgi.
Nevajadzētu apšaubīt, ka bērnu nodošana aprūpē var būt nepieciešama viņu aizsardzībai.
Tomēr šādi pasākumi ir attaisnojami tikai tad, ja, no vienas puses, bērniem var nodrošināt ilgtermiņa drošību un ja tiek
nodrošināts, ka šie pasākumi atbilst prasībām, ko šie īpašie bērni atsevišķos gadījumos izvirza saviem aprūpētājiem.
Pašreizējos apstākļos šo bērnu liktenis drīzāk ir loterija, jo šādu pasākumu rezultāti nav
iepriecinoši un sistēmas trūkumi ir acīmredzami.
Un papildus vai pēc jau tā smagā sloga, kas radies viņu iepriekšējā vidē, daudzi no šiem bērniem vēl
papildus saskaras ar sistēmas trūkumiem, kas vispār nespēj izpildīt savu uzdevumu palīdzēt šādā veidā.
Un visbeidzot, bet ne mazāk svarīgi, tā ir bijusi arī mana darba joma medicīnā, mana interešu joma: kvalitātes vadība.
Tāpēc jūs nevarat sagaidīt kvalitatīvu informētību šajās jomās.
Tas ir, tiesneši vienalga saka, ka mūsu kvalitātes kritērijs ir apelācijas process.
Viņi mums pasaka, kad esam kļūdījušies, kas, protams, parasti šajās jomās netiek gaidīts.
Citiem vārdiem sakot, trūkst izpratnes par kvalitāti.
Pašlaik šajā jomā nav vērojamas nekādas lielas reformu dedzības pazīmes.
Kvalitātes kontrole vispār nenotiek.
Lielākie pelnītāji šajā nepārredzamajā biznesā ir nepietiekami kvalificēti eksperti ar neparasti augstiem ienākumiem.
Hammer ir ekstrapolējis šos datus un aprēķinājis, ka kopējās ekspertu izmaksas ir vairāk nekā divi miljardi
eiro gadā, turklāt ne tikai par bērnu ievietošanu aprūpē.
Man jums nav jāpaskaidro, ka to nav radījis liels skaits indivīdu, bet gan ļoti mērķtiecīgas lobēšanas rezultāts.
Vēl viens izmaksu faktors, protams, ir aprūpes iestādes, kuras ir īpaši ieinteresētas bērnos ar augstu stresa
līmeni, jo aprūpes izmaksas ir augstākas, un, protams, tās patur šos bērnus pie sevis pēc iespējas ilgāk.
Tad viņiem ir arī savi psihologi, un viņi strādā šajā iestādē un, protams, raksta to, kas ir labvēlīgs iestādes interesēm.
Un, ja tā var teikt nobeigumā, viņiem ir arī maza interese jebkādā veidā atbalstīt šo bērnu kontaktus ar viņu izcelsmes ģimenēm.
Paldies par jūsu uzmanību un novēlu jums turpināt gūt panākumus.
Vai jums ir zināmi kādi nelikumīgas aizturēšanas gadījumi?
Pēc tam ievadiet to vietnē vetopedia.org/en/obhutnahme.
Saiti atradīsiet zem šīs programmas.