"Myndighetene går ofte etter familier på grunn av bagateller - som oppdragerstil, skoleproblemer eller ufullstendige dokumenter
- mens alvorlige tilfeller av vold og overgrep i hjem, bofellesskap eller andre institusjonelle
sammenhenger ikke konsekvent blir straffeforfulgt." .
Prof. Dr. Uwe Tewes er utdannet psykolog og var i mange år leder for Avdeling for medisinsk psykologi ved Hanover Medical School.
Han er også sakkyndig i familie- og straffesaker og mekler for familiedomstoler.
Gjennom sitt arbeid som rettsoppnevnt sakkyndig og i straffesaker som involverer barn som voldsofre, har
han innsikt i hele tematikken og belyser overgrepene på en presis og omfattende måte.
Hva med forholdsmessigheten av tiltakene?
Er kost/nytte-faktoren riktig avveid for dette alvorlige inngrepet i familien?
De negative effektene, som stress eller tilknytningsforstyrrelser, som faktisk ikke bør være større
enn de forventede fordelene, blir også fremhevet.
Prof. Dr. Uwe Tewes belyser alt dette og mer til i foredraget "Psychological stress and consequential
health damage in children after being taken into care".
Vi takker Axion Resist for å ha gjort denne viktige presentasjonen tilgjengelig, som ble spilt inn som en
del av deres kongress om temaet "Hvordan ser statens beskyttelse for familier ut i virkeligheten?" ble spilt inn.
Hjelp oss, kjære seere, og spre budskapet om dette programmet.
Kjære herr Christidis og fru Christidis, vi har kjent hverandre en god stund.
Tusen takk for de vennlige ordene. En liten rettelse:
Jeg har ikke studert medisin, jeg har hatt en stol i medisinsk psykologi, men jeg er psykolog av yrke.
Jeg kan si lite ut fra min egen ekspertise om det du har rapportert her i innledningen.
Men den felles bakgrunnen - det har du helt rett i - er problemet med sekundær fare for barn og fare for staten.
Med andre ord, problemene som skapes for de barna som egentlig burde hjelpes, skapes av dem
som later som om de ønsker å hjelpe disse barna.
Det sier jeg helt upartisk. Og jeg ser det også som min oppgave nå i første omgang å gi en kort oversikt over scenariet når det
gjelder barna, ikke så mye foreldrene i dette tilfellet, selv om det selvfølgelig alltid har vært mitt faglige anliggende.
Hvorfor kan jeg tillate meg å snakke om det?
Dette skyldes den relevante yrkeserfaringen jeg har.
Jeg arbeidet i psykiatri, klinisk psykologi og til slutt også med medisinsk psykologi i de fleste av årene,
hovedsakelig ved det medisinske universitetet i Hannover.
Det var på heltid, deltid, som sagt, som rettsmedisinsk sakkyndig, og deretter også som foreleser i den
lovpålagte utdanningen for barn og unge og psykoterapeuter.
Også i videreutdanningen av spesialister på familierett, særlig dommere, advokater, sakkyndige og ungdomstjenester.
Det har alltid vært viktig for meg å bringe de ulike fagdisiplinene sammen.
Og vi har også organisert noen arrangementer som gikk veldig bra, der alle parter og alle grupper var involvert.
Den fagspesifikke ekspertisen, som jeg sa, som rettsoppnevnt sakkyndig for et - spesifikt for dette emnet, mente
jeg å si - sakkyndig vitne i barnefordelingssaker og i straffesaker som involverer barn som er ofre for vold.
Deretter i rådgivning til foreldre og barn i tilfeller av vold i hjemmet. Vi hadde et rådgivningssenter på instituttet vårt.
Ved å gi råd til fosterhjem om hvordan forholdene der kan gjøres mer barnevennlige, og ved å videreutdanne
fagfolk i spørsmål knyttet til sekundær fare for barn.
Hva kan de gjøre for å unngå dette?
De er ofte ikke engang klar over hva de gjør der i detalj.
Utfordringen når det oppstår spørsmål om omsorgsovertakelse på grunn av fare for barnets velferd, er at fagpersoner fra
følgende områder som regel må samarbeide for å finne løsninger:
På den ene siden er det spesialister fra familiedomstolene, det vil si dommere, påtalemyndigheten og politiet, fra
forvaltningsdomstolene og barnevernet, det vil si barnevernskontorene, og fra helsevesenet, for
eksempel rettsmedisinske eller psykologiske vurderinger.
Det er et veldig fargerikt spekter, og de har ikke mye felles trening.
Det finnes også lite felles litteratur for disse gruppene.
Kjerneproblemet jeg er opptatt av her, er at hjelpesystemets tiltak alltid skaper tilleggsbelastninger, det
vil si sekundære belastninger, for de barna som rammes.
Jeg tenker da særlig på stresset som følger av tiltak som ofte må iverksettes under vanskelige omstendigheter, og som
kan være en traumatiserende opplevelse for barna det gjelder.
Det trenger ikke å være tilfelle i alle tilfeller. Men det kan være det.
Det som alltid er forbundet med dette, er at bånd og relasjoner brytes ned, noe som kan ha en særlig negativ innvirkning på
disse barnas videre utvikling, i tillegg til at barna fortsatt er redde og usikre med hensyn til deres forventninger til fremtiden.
Det er ikke alt, men det er noen høydepunkter.
Når man skal eller ønsker å veie slike ulike ting opp mot hverandre, støter man alltid på det dilemmaet at
man må gjenkjenne ulike risikoer og relatere dem til hverandre, som ikke er uavhengige av hverandre.
For hvert tiltak må man først vurdere om den forventede nytten står i et rimelig forhold
til de byrdene som alltid er forbundet med det.
Hvis barn reagerer påfallende under disse omstendighetene, er det ofte vanskelig å identifisere og sannsynliggjøre
de faktiske årsakene til barnas påfallende atferd.
Og hvis disse følgebelastningene blir for store, snakker vi også om en sekundær risiko for barnets
velferd på grunn av feil atferd fra hjelpeapparatets side.
La oss først ta en titt på målgruppen vi snakker om her. Hva slags barn er de?
I 2024 ble rundt 40 000 barn og unge tatt hånd om i Tyskland på grunn av fare for deres velferd.
I tillegg ble støttesystemet som var ansvarlig for dette, utfordret av rundt 30 000
enslige ankomster av mindreårige migranter.
Det er helt rimelig, jeg er ikke kritisk, men det er noe som må tas med i betraktningen.
Ifølge det føderale statistikkbyrået bodde 215 000 barn på institusjon eller i fosterhjem i 2023.
Men det som er psykologisk viktig, er at rundt halvparten til to tredjedeler av barna i denne målgruppen er
akutt, og i noen tilfeller kronisk, belastet av alvorlige psykiske problemer inn i voksen alder.
Spillereglene som handlingene i dette hjelpesystemet er strukturert etter, er fastsatt ved lov.
For det første har vi de grunnlovsfestede grunnleggende rettighetene, med ulike
rettigheter og plikter for de involverte aktørene.
Først og fremst barnets eller barnas grunnleggende rett til å bli oppdratt og tatt vare på av sine foreldre.
Sånn er det, det kan man ikke forhandle om.
Deretter foreldrenes rett til sine barn, for ifølge forfatningsdomstolen er det generelt sett til barnets
beste at barn bor hos sine foreldre og ikke hos fremmede.
Og til slutt, for det tredje, statens plikt til å beskytte barn og også sørge for at foreldre som
svikter, oppmuntres til å oppfylle sine plikter.
De juridiske kravene for omsorgsovertakelse er faktisk også ganske oversiktlige.
Det er ikke så mye å diskutere.
Først og fremst må det være klart at det foreligger en bærekraftig risiko.
Det betyr at det må foreligge eller være rimelig sannsynlig at det vil oppstå betydelig skade.
Videre må tiltaket være forholdsmessig.
Det betyr at det ikke skal være mulig å gripe inn med mildere midler, for eksempel
polikliniske tiltak eller overføring til pårørende.
Og til slutt må kostnader og fordeler veies opp mot hverandre.
Det betyr at muligheten for negative effekter som stress og tilknytningsforstyrrelser ikke må være
større enn de forventede eller håpefulle fordelene.
Og til slutt, og dette blir alltid oversett, må dette tiltaket være nødvendig i det konkrete
individuelle tilfellet. Og det må også være egnet.
Dette er juridiske termer, ikke psykologiske.
Disse er også operasjonalisert i rettspraksis.
Det er også oversett hvor bevisbyrden ligger i slike saker.
Bevisbyrden for at en omsorgsovertakelse er nødvendig, ligger hos barnevernet eller familiedomstolen.
Ifølge den føderale forfatningsdomstolen kan ikke myndighetene kreve at foreldre skal
fremlegge positive bevis på sine foreldreferdigheter.
Jeg vil ikke gå meg vill i konkrete eksempler akkurat nå.
Du nikker til at dette sjelden er tilfelle i det daglige rettslivet, det trenger jeg ikke å understreke her.
Og til slutt, ifølge den føderale forfatningsdomstolen, kan ikke staten erstatte foreldreansvaret med
sine egne ideer om hva som er passende barneoppdragelse.
Noen ganger blir man overrasket over å lese de rettsavgjørelsene som blir tatt.
Men dette er lovpålagte krav, det er ikke noe jeg har funnet på eller noen psykologer i elfenbenstårnet sitt.
Den føderale forfatningsdomstolen oppsummerer dette ved å si at foreldrene og deres sosioøkonomiske
levekår er en del av barnets skjebne og livsrisiko.
Slike tiltak er imidlertid alltid forbundet med risiko i beslutningsprosessen.
Og disse risikoene bidrar naturligvis også til reguleringssvikt.
La meg forklare to typer feil ved hjelp av et eksempel.
Jeg vil ikke diskutere dette for dypt nå.
På den ene siden har man unngått inngrep som faktisk ville ha vært tvingende nødvendige.
Det er det som alltid skaper mye gjenklang i pressen.
Hamburg 2005: Sju år gamle Jessica sulter i hjel hjemme, til tross for gjentatte rapporter om omsorgssvikt fra tredjeparter.
2007 Darry, Schleswig-Holstein: Fem barn døde fordi myndighetene ikke fulgte opp
informasjon fra tredjeparter om morens psykiske sykdom.
2012 Hamburg: Jenta Claudia Chantal døde av en overdose metadon etter å ha ignorert informasjon fra tredjeparter i årevis.
I Schwarzwald i 2015: Tre år gamle Alessio døde fordi myndighetene ignorerte medisinske rapporter om mishandling.
Bare en personlig kommentar. Så dette er også mine egne erfaringer, som jeg aldri kommer til å bli kvitt
resten av livet, og som jeg tenkte på igjen i kveld.
Hvor var du et vitne, en del av dette systemet som ikke kunne forhindre det?
Selv om du er involvert, er du ikke autorisert til å opptre som sakkyndig i det hele tatt.
Og dette er dødsfall, og i noen tilfeller under visse omstendigheter - det er bare toppen av isfjellet.
Jeg kunne fortalt om det i timevis. Men la oss la det være med det for nå.
Du kan også diskutere det. Jeg vil ikke gå i dybden på det her.
Så er det selvfølgelig også en svikt fra myndighetenes side når det gjelder useriøse, forhastede
inngrep som fører til irreversible skader på barna.
Jeg skal her begrense meg til et eksempel som dere sikkert alle kjenner til.
Den såkalte Worms-overgrepsskandalen på 1990-tallet vakte også oppsikt i pressen.
De fleste vet nok hva som menes med dette, der en rekke barn ble omsorgsovertatt på grunnlag av uriktige uttalelser
fra en ukvalifisert barnehageansatt, en selvutnevnt sakkyndig, og rettssakene deretter trakk ut i årevis.
Det driver deg også til fortvilelse. Du får en sak på bordet.
Ja, hvordan kan det ha seg at barnet nå er i hjemmet, under forferdelige omstendigheter?
(...) Ja, fordi en lærer en gang ringte til sosialkontoret av en eller annen grunn, ikke noe dramatisk, og den ansatte på
sosialkontoret, i stedet for å henvende seg til profesjonell hjelp, for eksempel til barne- og
ungdomspsykiatrien, bare ringte til et selvoppnevnt rådgivningssenter, hva gjør du i slike tilfeller?
Ja, vi anbefaler alltid at barnet blir tatt hånd om.
Og så skapes det fakta som vanskelig lar seg løse, og som har satt seg fast.
La oss ta en rask titt på andre gråsoner som øker risikoen for feilvurderinger.
De siste årene har det vært et økende fokus på emosjonell barnemishandling som følge av emosjonelle overgrep.
Jeg vil ikke benekte at barn også kan bli psykisk mishandlet eller psykisk mishandlet. Det er ikke poenget i det hele tatt.
Men de vanskeligste på dette feltet er virkelig dårlig definert.
Det er et enormt handlingsrom for alle involverte fagpersoner til å tolke dette ut fra sine egne muligheter.
Og rettssikkerheten til de berørte barna og foreldrene er tilnærmet lik null, særlig på dette området.
Dette fører som regel til en inflatorisk bruk av psykiatriske diagnoser for barn og foreldre av fagfolk som
ikke har noen diagnostisk kompetanse i det hele tatt.
En ungdomsarbeider som en gang deltok på et helgekurs, sa
Hun diagnostiserte moren med histrionisk personlighetsforstyrrelse og så videre.
Om nødvendig innhentes det deretter en medisinsk uttalelse fra en psykiater som ikke er kjent med rettsmedisin.
Det er bare å spørre, så snakker hun med kvinnen i et kvarter og bekrefter en diagnose av hensyn til
ungdomskontoret, som normalt bare kan og får stilles.
Ikke i det hele tatt i dag, men det kan og bør fortsatt stilles hvis du har brukt måneder på
å sette deg grundig inn i denne personligheten.
Så er det mangelen på ekspertise til å gjennomgå slike referanser på en sakkyndig måte. Det var det jeg nettopp forutså.
Og til slutt, kravet om tolkningssuverenitet fra selvutnevnte eksperter og lobbygrupper.
Det er et bredt felt. Kanskje vi kommer tilbake til det.
Hvor fører en slik patologisering av de involverte menneskene hen?
Det fører for eksempel til at barn som avviser den ene forelderen, blir diagnostisert med foreldrenes fremmedgjøringssyndrom,
selv om de har gode grunner til å avvise den andre.
Eller at barn som har en særlig nær og god relasjon til en forelder, blir stemplet som parentifiserte.
Det er ganske vanskelig, spesielt for noen mødre, å finne en fornuftig balanse.
Og at det finnes for mye kjærlighet, for mye kjærlighet, også fra ens egen mor, er noe som selv jeg, på mine gamle dager, først
har innsett de siste årene. Jeg mener det ironisk, beklager.
Eller mødre og fedre som på folkemunne kan omtales som helikopterforeldre, noe som
heller ikke er så hyggelig for disse barna.
Men bare fordi disse foreldrene er svært bekymret for barnas helse, får de plutselig diagnosen Münchausen by proxy-syndrom.
Barna må tas under omsorg.
I slike tilfeller må det også tas hensyn til barnas sårbarhet.
Jeg sa det tidligere, de er ikke hvilke som helst barn.
Risikogruppen er tungt belastet av eventuelle tidligere skader, som ikke alltid er forårsaket av foreldrene.
Men det finnes epidemiologiske studier på barn, på forsømte eller mishandlede barn.
Følgende lidelser blir da ofte observert:
Angst, depresjon, aggressiv-dissosiale lidelser, hyperkinetiske lidelser som ADHD, tilknytningsforstyrrelser, posttraumatiske
stresslidelser, selvskadende atferd, selvmordstendenser, rusmisbruk eller psykosomatiske plager som for
eksempel søvnforstyrrelser og økt smerteopplevelse.
Hyppigheten er 50 til 75 prosent av disse barna.
Det diagnostiske dilemmaet er imidlertid at hver av disse lidelsene også kan ha helt forskjellige årsaker.
Dette er ikke bevis på overgrep.
Lidelsen kan også ha blitt utløst eller forverret av for eksempel separasjon fra familien.
Denne lidelsen forsvinner ofte etter et år eller to etter omsorgsovertakelsen.
Og så sier alle: "Aha, det er bra at vi har tatt barnet under omsorg.
Nei, fordi denne lidelsen etter omsorgsovertakelse ikke er et bevis på at man har opplevd omsorgssvikt, fordi
slike symptomer ofte fører til spontan tilbakegang selv om de ikke er forårsaket av omsorgssvikt.
La oss ta en kort titt på de faktiske objektive stressfaktorene som er involvert i varetektsfengsling.
Tilstandene er altså overveiende, eller nesten alltid, traumatiserende.
De akutte tiltakene i hvert enkelt tilfelle.
Noen av barna blir hentet på skolen av politiet, eller plutselig står det fremmede i
døråpningen og sier: "Vi tar dere med oss nå.
Videre er det alltid en separasjon. Og en separasjon fører alltid til påfølgende forstyrrelser.
Selv om barna lider under foreldrene sine, må man ta hensyn til at separasjon fra disse
foreldrene kan føre til separasjonsforstyrrelser.
Dette må skilles tydelig fra hverandre og evalueres separat.
Etter separasjonen er det som regel mangel på tilstrekkelige relasjons- og tilknytningsmuligheter for
barna. Det betyr at de faller ned i et dypt hull.
Deretter utilstrekkelig medisinsk eller terapeutisk behandling.
Skadelig miljøpåvirkning fra andre barn i barnehagen blir ofte oversett, og det miljøet som de barna
som skal beskyttes fra opprinnelsesmiljøet, havner i.
Eller gjennom stigmatisering på skolen, for eksempel at du er et hjemmebarn eller noe, rollefordelingen.
Det finnes også en rekke tilleggslidelser til disse psykiske etterreaksjonene. Grovt sett dreier
dette seg hovedsakelig om tilpasningsforstyrrelser.
Ifølge diagnosemanualen forstås tilpasningsforstyrrelser nå som akutte lidelser forårsaket av
stressende livshendelser eller drastiske endringer i livet.
Typiske symptomer på slike etterreaksjoner er frykt, angst, følelse av hjelpeløshet, forstyrrelser i sosial atferd, dissosial
atferd, aggressivitet, sorgreaksjoner opp til sykehusinnleggelse, regressiv atferd, tommelsuging, sengevæting, babyprat.
En annen samlebetegnelse for typiske etterreaksjoner er traumerelaterte lidelser.
Mange av disse barna er også traumatiserte av tiltaket.
Traumesequelae er reaksjoner på ekstraordinære trusler som barnet opplever som katastrofale, og som fører til dyp fortvilelse.
Typiske symptomer er intense opplevelser av frykt, hjelpeløshet og redsel, som ofte er forbundet med utagerende atferd hos barna.
Denne atferden blir så lagt på foreldrene som en klanderverdig svikt, selv om den er forårsaket av tiltaket.
Jeg har ofte lagt merke til dette under evalueringen.
Det er vanskelig å gjøre dette klart for ungdomskontoret eller hjelpeapparatet generelt, eller til og med for retten.
Hva trenger disse sårbare barna? De trenger en velorganisert nødhjelp.
Dette kan ikke benektes.
De trenger et tillitsfullt forhold til en pålitelig omsorgsperson etter at de har blitt tatt hånd om.
Og de trenger et livsperspektiv som oppfyller deres personlige behov og evner.
Når jeg har vært involvert i disse sakene, har jeg alltid besøkt dem på stedet, i fosterfamiliene, i
omsorgssentrene. Jeg har også gitt råd til slike institusjoner.
Det finnes helt sikkert gode organisasjoner som ikke er motstandsdyktige mot råd og som ønsker å jobbe med seg selv.
Men jeg har lært omstendighetene å kjenne. Jeg kjenner også miljøer fra foreldrenes områder som noen ganger er skremmende.
Men det jeg lærte å kjenne på pleiehjemmene, ville vært verdt en egen bok.
Og så, selvfølgelig, å avklare den planlagte varigheten av tiltaket så raskt som mulig og sørge for at de
nødvendige terapeutiske tiltakene iverksettes raskt.
For bare noen få år siden hadde tre barn blitt tatt under omsorg. Begrunnelsen var tåpelig.
Jeg besøkte dem på et hjem, og alle disse tre barna hadde en arvelig medisinsk lidelse.
De var blitt tatt fra dem fordi foreldrene gjorde for lite for å motvirke dette.
I løpet av de tre årene de sier at vi fortsatt prøver, har ingenting skjedd.
Jeg vil gjerne kort dele det opp slik.
Det finnes to kilder til mangelfull atferd.
Den ene er de systematiske feilene som de enkelte områdene genererer på grunn av sine spesielle arbeidsforhold.
Og den andre delen, det andre området, er systemfeil.
Det betyr at hvis de også samarbeider om å finne løsninger, kan det bli enda mer komplisert.
La oss holde oss til de fagspesifikke manglene et øyeblikk.
Når det gjelder domstolene, er det selvfølgelig veldig sammenfattet og veldig forenklet,
men det er i hovedsak sant i denne episoden.
Manglene i domstolene består ofte i at de konstitusjonelle kravene til risikovurdering ikke blir tatt
tilstrekkelig hensyn til, eller at de blir feiltolket.
Og at ansvaret for den rettsnormative vurderingen av den enkelte sak, som bare jurister, det vil si bare
domstolene, har lov til å foreta, da gjerne delegeres til andre.
For eksempel til sosialkontoret eller til psykologisk sakkyndige som ikke kan eller har lov til å gjøre dette.
Men retten legger da deres juridiske skjønn til grunn.
Og så med sosialkontorene, som påberoper seg ensidig tolkningssuverenitet.
Som vet nøyaktig hva som er best. Og de lar deg ikke snakke med dem om det.
Og som i forbindelse med fordelingen av barn til omsorgsinstitusjoner ikke først og fremst har barnas behov i
tankene, men ofte også leverandørenes forretningsinteresser.
Et helt eget tema. Selvsagt.
Det finnes barn som får 30 000 euro i måneden.
Og de bytter lokaler hver sjette måned.
Så er det bistandsadvokater. Prosessfullmektiger - du vet hva de er, jeg trenger ikke å
forklare - kommer fra forskjellige yrkesgrupper.
Og derfor også har ulike synspunkter.
Deres vurderinger av foreldrenes foreldreferdigheter og støttekompetanse mangler imidlertid ofte faktabasert begrunnelse.
I stedet for å basere seg på verifiserte fakta, baserer de seg på subjektive meninger.
Av og til spiller også irrelevante hensyn en rolle.
For eksempel ønsket om å sanksjonere foreldres dårlige oppførsel.
Og noen av dommerne delegerer mye ansvar.
På en kongress jeg en gang holdt, kom en dommer arm i arm med en ung dame og presenterte henne:
"Og dette er min hjelpeverge", skulle han holde et foredrag.
"Jeg gjør ikke lenger noe uten mine juridiske rådgivere."
Jeg kunne ikke la være å komme med bemerkningen, som han deretter sa foran publikum.
"Å ja, jeg har alltid trodd på en verge ad litem, barnets verge og ikke dommeren."
Det er ikke fullt så enkelt, men i bunn og grunn traff det et ømt punkt.
Eksperter, det vil si eksperter uten yrkeserfaring, med slike risikogrupper.
Så vi kaller det ikke feltekspertise.
Dette fører ofte til feilaktig diagnostikk og feilaktige risikovurderinger og prognoser.
Klienter, det vil si ungdomskontorer og domstoler, foretrekker naturlig nok eksperter som er mer tilbøyelige til å
bekrefte hjelpeapparatets forutinntatte meninger i ettertid.
De begrenser seg til ganske overfladiske pseudotester og ignorerer generelt motstridende resultater.
Så akkurat dette området er et takknemlig område for folk som gjerne vil bli eksperter, men som ennå ikke har noen
spesialkompetanse fordi de også vet at hvis de skriver etter munnen på dommere eller ungdomskontoret, vil de få nye oppdrag.
I tillegg kommer barnevernsarbeiderne, som ikke er tilstrekkelig utdannet til å arbeide med alvorlig stressede
eller til og med traumatiserte barn, og som derfor overhodet ikke forstår hva som foregår i barna.
Hvordan man kan bygge opp et støttende forhold til dem for enten å følge dem gjennom den vanskelige overgangsfasen eller, om
nødvendig, forberede dem på en retur til opprinnelsesfamilien.
Og til slutt omsorgsinstitusjoner som prioriterer forretningsinteresser og ofte tildeler plassene sine til barn som
de selv er overbelastet med på grunn av spesielle behov.
Som jeg sa tidligere, fører dette ofte til paradoksale situasjoner der barn med særlig alvorlige funksjonsnedsettelser
som blir tatt fra familien fordi barna ikke har benyttet seg av terapeutisk hjelp eller ikke har fått det -
det er ikke lett å finne det - da også blir stående uten terapeutisk omsorg i fosterhjemmet.
Og til slutt, svakhetene i systemet.
Så når det iverksettes undersøkelser på eget initiativ av et barns truede velferd, aktiveres et omfattende hjelpeapparat, der
noen av aktørene ikke er tilstrekkelig kvalifiserte, og som også er utsatt for skjult konsensusbygging eller kamp
om tolkningssuverenitet, slik at den videre skjebnen til de berørte barna ofte ligner et lotteri.
Barn som trenger hjelp blir forsømt.
Andre barn blir overveldet eller til og med traumatisert uten at det er nødvendig.
Tiltak som egentlig var ment å lette byrden for barn, har en tendens til å bli en tilleggsbyrde.
Jeg kommer til en oppsummering - jeg trenger fem minutter til for å oppsummere hovedpoengene.
For det første er det den pinefulle tregheten i prosedyrene.
De nåværende institusjonelle og juridiske rammebetingelsene er så utilstrekkelige at det er vanskelig å
unngå store tilleggsbelastninger for disse sårbare barna.
Etter omsorgsovertakelsen tar det ofte lang tid før vedtaket om omsorgsovertakelse blir fattet og hjelpetiltak blir iverksatt,
fordi saksbehandlingen hos barnevernskontorene og domstolene noen ganger tar for lang tid
på grunn av overbelastning og ressursmangel.
De psykologisk sakkyndige trenger da også flere måneder til for å gjennomføre sin vurdering.
Det betyr ofte at barna må bytte fosterhjem flere ganger: fra beredskapsfosterhjemmet til et første fosterhjem, som
så blir overbelastet, og deretter til et andre fosterhjem.
Dette fører ofte til ytterligere forsinkelser, og ytterligere byrder oppstår når det også pågår en straffesak mot
foreldrene eller tredjeparter, og familiedomstolene da må avvente utfallet av etterforskningen av straffesaken.
Når det gjelder eldre barn, kan det være nødvendig med psykologiske vurderinger.
I denne perioden har de profesjonelle hjelperne ikke lov til å diskutere stressfaktorene i detalj med barna.
Du får problemer med statsadvokaten.
De har heller ikke lov til å ha støttesamtaler med barna i denne perioden.
Mulighetene for å samarbeide med foreldrene om en bærekraftig planlegging av omsorgs-
og støttetiltak er da alltid svært begrenset.
Og hvis mistanken mot foreldrene senere viser seg å være ubegrunnet, kan det allerede ha skjedd en irreversibel
fremmedgjøring i mellomtiden, særlig når det gjelder små barn, som for eksempel i Worms-overgrepsskandalen.
De fleste av barna kom ikke hjem igjen.
Det andre punktet er det overfylte hjelpesystemet.
Flere personer og institusjoner med ulike kvalifikasjoner er vanligvis involvert i å avklare
spørsmålet om nødvendige og egnede tiltak for barnet.
Spesielt foreldrene som berørte parter i saken med sine parter i saken. Det er én part.
I tillegg kommer domstolene, barnevernskontorene, hjelpeverger, psykologer, familiestøtter og barnevernsspesialister.
Da kan det oppstå forsinkelser på grunn av meningsforskjeller, noe som ofte fører til en konkurranse om tolkningssuvereniteten.
På den annen side kan man ofte observere en skjult konsensusbygging, som deretter implementeres i
regelverket, selv i de forskriftene som er mindre orientert mot barnas behov enn mot fordelene til de profesjonelle aktørene.
Du må tross alt huske på at juridiske rådgivere, sakkyndige, pleieinstitusjoner,
familiestøtte, alle tjener penger på saksbehandlingen.
Slike avhengighetsforhold fører til at man er villig til å akseptere ordninger som
ikke først og fremst tjener barnets beste.
I mellomtiden kommer det stadig flere rapporter i mediene som peker på svikt på alle områder, med betydelig kritikk av
myndighetene, hvis aksjonisme noen ganger virker mindre som omsorg og mer som paternalisme, fordi de ansatte ofte er dårlig
opplært og da faller tilbake på fortellingene til lobbygrupper eller standardargumenter i uformell
konsensusbygging, som ikke lenger yter rettferdighet til det spesifikke i det enkelte tilfellet.
Dette er alle grunnleggende avgjørelser med tekstmoduler som du nå kan utenat hvis du leser begrunnelsene.
Da har vi ikke tatt tilstrekkelig hensyn til barns sårbarhet.
For alle barn er omsorgsovertakelse forbundet med store psykiske påkjenninger og svekkelser.
Opptil to tredjedeler av disse barna har allerede et høyt stressnivå og er derfor spesielt følsomme for disse tiltakene.
Det bør ikke settes spørsmålstegn ved at omsorgsovertakelse kan være nødvendig for å beskytte barn.
Slike tiltak er imidlertid bare forsvarlige hvis man på den ene siden kan gi barna trygghet på lang sikt, og hvis man på den
andre siden sikrer at tiltakene oppfyller de kravene som disse spesielle barna stiller til
sine omsorgspersoner i det enkelte tilfellet.
Under de nåværende forholdene er skjebnen til disse barna mer et lotteri, fordi resultatene av slike tiltak ikke er
særlig oppmuntrende og svakhetene ved systemet er åpenbare.
Og i tillegg til eller etter de allerede tunge belastningene i deres tidligere miljø, blir mange av disse barna i tillegg
konfrontert med manglene i et system som ikke kan oppfylle sitt mandat om å hjelpe i denne formen i det hele tatt.
Og sist, men ikke minst, har det også vært mitt arbeidsområde innen medisin, mitt interesseområde også: kvalitetsstyring.
Så du kan ikke forvente kvalitetsbevissthet på disse områdene.
Det vil si at dommerne uansett sier at vår kvalitetsmålestokk er ankeprosessen.
De forteller oss når vi har gjort feil, noe som selvsagt ikke er forventet på disse områdene.
Med andre ord, manglende kvalitetsbevissthet.
Det er foreløpig ingen tegn til noen større reform på dette området.
Det finnes ingen kvalitetskontroll i det hele tatt.
De som tjener mest i denne ugjennomsiktige bransjen, er eksperter med utilstrekkelige kvalifikasjoner og uvanlig høye inntekter.
Hammer har ekstrapolert dette og kommer frem til totale ekspertkostnader på mer enn to milliarder
euro i året, ikke bare for omsorgsovertakelser.
Jeg trenger ikke å forklare dere at dette ikke er et resultat av et stort antall
enkeltpersoner, men av svært målrettet lobbyvirksomhet.
En annen kostnadsfaktor er selvfølgelig omsorgsinstitusjonene, som er spesielt interessert i svært stressede barn
på grunn av de høyere omsorgsprisene, og som naturligvis beholder disse barna hos seg så lenge som mulig.
De har da også sine egne psykologer, og de jobber i denne institusjonen og skriver selvfølgelig
det som er gunstig for institusjonens interesser.
Og de har også liten interesse av å støtte disse barnas kontakt med sine opprinnelsesfamilier på noen som
helst måte, om jeg får lov til å si det avslutningsvis.
Takk for oppmerksomheten, og jeg ønsker deg fortsatt suksess.
Kjenner du til noen tilfeller av ulovlig frihetsberøvelse?
Legg dem deretter inn på vetopedia.org/en/en/withdrawal.
Du finner lenken under dette programmet.