"Familiile sunt adesea vizate de autorități pentru chestiuni banale - cum ar fi stilurile parentale, problemele școlare sau
documentele incomplete - în timp ce cazurile grave de violență și abuz în case, grupuri rezidențiale sau alte
contexte instituționale nu sunt urmărite în mod consecvent." .
Prof Dr Uwe Tewes este un psiholog calificat și a fost șeful Departamentului de Psihologie Medicală la
Facultatea de Medicină din Hanovra timp de mulți ani.
De asemenea, este expert judiciar în procedurile de dreptul familiei și de drept
penal și mediator pentru instanțele de familie.
Prin activitatea sa în calitate de martor expert numit de instanță și în cadrul procedurilor penale care implică copii
victime ale violenței, acesta are o viziune asupra întregului subiect și poate evidenția cu precizie și pe larg abuzurile.
Cum rămâne cu proporționalitatea măsurilor?
Este corect evaluat factorul cost-beneficiu pentru această intervenție serioasă în familie?
De asemenea, sunt evidențiate efectele negative, cum ar fi stresul sau tulburările de atașament, care nu
ar trebui să fie mai mari decât beneficiile așteptate.
Prof. Dr. Uwe Tewes pune în lumină toate acestea și multe altele în prelegerea sa: "Stresul psihologic și consecințele
asupra sănătății copiilor după ce au fost luați în îngrijire".
Dorim să mulțumim Axion Resist pentru punerea la dispoziție a acestei prelegeri importante, care a fost înregistrată
ca parte a congresului lor pe tema "Cum arată în realitate protecția de stat pentru familii?" a fost înregistrată.
Ajutați-ne, dragi telespectatori, și răspândiți vestea despre acest program.
Dragă domnule Christidis și doamnă Christidis, ne cunoaștem de ceva vreme.
Vă mulțumesc foarte mult pentru cuvintele dumneavoastră amabile. O mică corecție:
Nu am studiat medicina, am avut o catedră de psihologie medicală, dar sunt psiholog de profesie.
Din punctul meu de vedere, nu pot spune prea multe despre ceea ce ați relatat aici, în introducere.
Dar fundalul comun - aveți perfectă dreptate - este problema punerii în pericol secundare a copiilor și a statului.
Cu alte cuvinte, problemele create pentru copiii care ar trebui să fie ajutați sunt create de
cei care pretind că vor să ajute acești copii.
Spun acest lucru complet imparțial. Și, de asemenea, consider că sarcina mea acum este de a oferi inițial o scurtă imagine de
ansamblu a scenariului în ceea ce privește copiii, nu atât de mult părinții în acest caz, deși, desigur,
aceasta a fost întotdeauna preocuparea mea profesională.
De ce pot să-mi permit să vorbesc despre asta?
Acest lucru se datorează experienței profesionale relevante pe care am avut-o.
Am lucrat în psihiatrie, psihologie clinică și, în cele din urmă, și în psihologie medicală pentru majoritatea
anilor, în principal la Universitatea de Medicină din Hanovra.
Asta a fost cu normă întreagă, cu jumătate de normă, după cum am spus, ca expert judiciar, apoi și ca lector în
formarea legală pentru copii și adolescenți și psihoterapeuți.
De asemenea, în formarea continuă a specialiștilor în dreptul familiei, în special judecători,
avocați, experți și servicii de protecție a tinerilor.
Întotdeauna a fost important pentru mine să reunesc diferitele discipline de specialitate.
De asemenea, am organizat o serie de evenimente care s-au desfășurat foarte bine, în care au fost
implicate toate partidele, toate grupurile politice.
Expertiza specifică, așa cum am spus, în calitate de martor expert numit de instanță pentru un - în special pentru acest
subiect, am vrut să spun - martor expert în cazuri de custodie a copilului și în proceduri
penale care implică copii victime ale violenței.
Apoi în consilierea părinților și copiilor în cazuri de violență domestică. Am avut un centru de consiliere la institutul nostru.
Consilierea centrelor de plasament cu privire la modul de a face condițiile de acolo prietenoase cu copiii și la
formarea continuă a profesioniștilor cu privire la aspectele legate de periclitarea secundară a copiilor.
Ce pot face pentru a evita acest lucru?
De multe ori nici măcar nu își dau seama în detaliu ce fac acolo.
Provocarea atunci când se pune problema necesității de a lua un copil în îngrijire din cauza unui risc pentru bunăstarea
acestuia este că profesioniștii din următoarele domenii trebuie de obicei să colaboreze pentru a găsi soluții:
Pe de o parte, există specialiști din sistemul instanțelor familiale, și anume judecători, procuratura și poliția,
instanțele administrative și protecția copilului, și anume birourile de protecție a tinerilor și sistemul de
sănătate, de exemplu medicina legală sau evaluarea psihologică.
Este un spectru foarte colorat și nu au prea multe în ceea ce privește pregătirea comună.
De asemenea, există puțină literatură comună pentru aceste grupuri.
Problema centrală care mă preocupă aici este că măsurile luate de sistemul de asistență creează întotdeauna
sarcini suplimentare, adică secundare, pentru copiii afectați.
Mă refer în special la stresul cauzat de măsurile care trebuie adesea puse în aplicare în circumstanțe dificile și
care pot fi o experiență traumatizantă pentru copiii în cauză.
Nu trebuie să fie așa în toate cazurile. Dar poate fi.
Ceea ce este întotdeauna asociat cu acest lucru este ruperea legăturilor și a relațiilor, care poate avea un impact deosebit
de negativ asupra dezvoltării ulterioare a acestor copii și asupra anxietății și nesiguranței continue
a copiilor cu privire la așteptările lor viitoare.
Asta nu este tot, dar există câteva aspecte importante.
Atunci când trebuie sau doriți să evaluați astfel de lucruri diferite unele față de altele, vă confruntați întotdeauna cu
dilema că trebuie să recunoașteți riscuri diferite și să le relaționați unele cu
altele, care nu sunt independente unele de altele.
Pentru fiecare măsură, trebuie mai întâi să se analizeze dacă beneficiul sperat este rezonabil
proporțional cu sarcinile care îi sunt asociate întotdeauna.
În cazul în care copiii reacționează vizibil în aceste circumstanțe, este adesea dificil să se identifice și să se
justifice cauzele reale ale comportamentului vizibil al copiilor.
Iar dacă aceste sarcini consecvente devin prea mari, atunci vorbim și de un risc secundar pentru bunăstarea copilului din
cauza comportamentului incorect din partea sistemului de sprijin.
Să aruncăm mai întâi o privire la grupul țintă despre care vorbim aici. Ce fel de copii sunt aceștia?
În 2024, aproximativ 40 000 de copii și tineri au fost luați în îngrijire în Germania din cauza unui risc pentru bunăstarea lor.
În plus, sistemul de sprijin responsabil pentru aceasta a fost pus la încercare de
aproximativ 30 000 de migranți minori sosiți neînsoțiți.
Este perfect rezonabil, nu sunt critic, dar este ceva ce trebuie luat în considerare.
Potrivit Biroului Federal de Statistică, 215 000 de copii vor trăi în centre de plasament sau în familii adoptive în 2023.
Dar ceea ce este important din punct de vedere psihologic este faptul că aproximativ jumătate până la două treimi dintre copiii
din acest grup țintă sunt afectați în mod acut, și în unele cazuri cronic, de probleme psihologice grave până la vârsta adultă.
Regulile jocului, în conformitate cu care sunt structurate acțiunile în acest sistem de asistență, sunt stabilite prin lege.
În primul rând, există poziții ale drepturilor fundamentale prevăzute de constituție, cu
diferite drepturi și obligații ale actorilor implicați.
În primul rând, dreptul fundamental al copilului sau al copiilor de a fi crescuți și îngrijiți de părinții lor.
Așa stau lucrurile, nu se poate negocia.
Apoi, dreptul părinților la copiii lor, deoarece, potrivit Curții Constituționale, este în general în
interesul superior al copilului ca acesta să locuiască cu părinții săi și nu cu străini.
În sfârșit, în al treilea rând, datoria statului de a proteja copiii și, de asemenea, de a se asigura că părinții care
eșuează sunt încurajați să își îndeplinească îndatoririle.
Cerințele legale pentru luarea copiilor în îngrijire sunt, de asemenea, destul de transparente.
Nu sunt multe de discutat.
În primul rând, trebuie să fie clar că există un risc durabil.
Aceasta înseamnă că daunele semnificative trebuie să existe sau să existe o probabilitate rezonabilă de a se produce.
În plus, măsura trebuie să fie proporțională.
Aceasta înseamnă că nu trebuie să existe nicio posibilitate de intervenție prin mijloace mai blânde, de
exemplu măsuri în ambulatoriu sau transferul la rude.
În cele din urmă, costurile și beneficiile trebuie cântărite.
Aceasta înseamnă că posibilitatea unor efecte negative precum stresul și tulburările de atașament nu trebuie
să fie mai mare decât beneficiile așteptate sau sperate.
Și, în cele din urmă, și acest lucru este întotdeauna trecut cu vederea, această măsură trebuie să fie necesară în cazul
individual specific. Și, de asemenea, trebuie să fie adecvată.
Aceștia sunt termeni juridici, nu psihologici.
Acestea sunt, de asemenea, operaționalizate în jurisprudență.
De asemenea, se trece cu vederea care este sarcina probei în astfel de cazuri.
Sarcina probei cu privire la necesitatea luării în îngrijire a unui copil revine biroului de
protecție a tinerilor sau instanței familiale.
Potrivit Curții Constituționale Federale, autoritățile nu pot solicita părinților să furnizeze
dovezi pozitive ale competențelor lor parentale.
Nu vreau să mă pierd în exemple specifice chiar acum.
Ați observat că acest lucru se întâmplă rar în viața de zi cu zi a instanțelor, nu trebuie să subliniez acest lucru aici.
În cele din urmă, potrivit Curții Constituționale Federale, statul nu poate substitui responsabilitatea părintească
cu propriile sale idei privind educația adecvată a copiilor.
Uneori sunteți uimit să citiți hotărârile judecătorești care sunt luate.
Dar acestea sunt cerințe legale, nu este ceva ce am inventat eu sau unii psihologi din turnul lor de fildeș.
Curtea Constituțională Federală rezumă acest lucru spunând că părinții și condițiile lor de viață socio-economice
fac parte din destinul și riscul vieții unui copil.
Cu toate acestea, astfel de măsuri sunt întotdeauna asociate cu riscuri decizionale.
Iar aceste riscuri încurajează în mod natural și eșecul reglementării.
Permiteți-mi să explic două tipuri de eșec prin intermediul unui exemplu.
Nu vreau să discut prea mult despre asta acum.
Pe de o parte, au fost evitate intervenții care ar fi fost de fapt necesare de urgență.
Aceasta este ceea ce generează întotdeauna o mare rezonanță în presă.
Hamburg 2005: Jessica, în vârstă de șapte ani, moare de foame la domiciliu, în ciuda rapoartelor
repetate de neglijare din partea unor terțe părți.
2007 Darry, Schleswig-Holstein: Cinci copii au murit deoarece autoritățile nu au dat curs informațiilor
furnizate de terți cu privire la boala mintală a mamei.
2012 Hamburg: Fata Claudia Chantal a murit din cauza unei supradoze de metadonă, după ce ani de
zile a ignorat informațiile primite de la terți.
În Pădurea Neagră, în 2015: Alessio, în vârstă de trei ani, a murit pentru că autoritățile au
ignorat rapoartele medicale privind maltratarea.
Doar un comentariu personal. Așadar, acestea sunt, de asemenea, propriile mele experiențe, de care nu voi
scăpa niciodată pentru tot restul vieții mele și la care m-am gândit din nou în această seară.
Unde ai fost tu martor, parte a acestui sistem care nu a putut împiedica acest lucru?
Chiar dacă sunteți implicat, nu sunteți deloc autorizat să acționați în calitate de expert.
Și acestea sunt decese, iar în unele cazuri, în anumite circumstanțe - acesta este doar vârful icebergului.
Aș putea să vă povestesc ore întregi despre asta. Dar să lăsăm lucrurile așa pentru moment.
De asemenea, puteți discuta despre asta. Nu vreau să intru în amănunt aici.
Apoi, desigur, există, de asemenea, un eșec din partea autorităților atunci când vine vorba de intervenții
frivole, premature, care duc la daune ireversibile pentru copii.
Mă voi limita aici la un exemplu pe care probabil îl știți cu toții.
Așa-numitul scandal al abuzurilor de la Worms din anii 1990 a provocat, de asemenea, o mare agitație în presă.
Majoritatea oamenilor vor ști ce înseamnă această situație, în care numeroși copii au fost luați în îngrijire pe baza
declarațiilor false ale unui angajat necalificat al unei creșe, un expert autoproclamat, iar
procedurile judiciare s-au prelungit apoi ani de zile.
Și asta te duce la disperare. Ai un caz pe masă.
Da, cum se face că copilul este acum în casă, în circumstanțe îngrozitoare?
Da, pentru că un profesor a apelat odată la biroul de asistență socială pentru tineret pentru un motiv oarecare, nimic dramatic,
iar angajatul biroului de asistență socială pentru tineret, în loc să apeleze la sprijin profesional, de exemplu la psihiatrie
pentru copii și adolescenți, a apelat pur și simplu la un centru de consiliere autoproclamat, ce faceți în astfel de cazuri?
Da, recomandăm întotdeauna luarea copilului în îngrijire.
Și apoi se creează fapte care cu greu pot fi rezolvate și care au devenit înrădăcinate.
Să aruncăm o privire rapidă asupra altor zone gri care cresc riscul de erori de apreciere.
În ultimii ani, s-a pus din ce în ce mai mult accentul pe punerea în pericol emoțională a copiilor din cauza abuzului emoțional.
Nu vreau să neg că și copiii pot fi abuzați mintal sau maltratați psihologic. Nu asta este ideea.
Dar cele mai dificile în acest domeniu sunt foarte slab definite.
Există o marjă de manevră enormă pentru toți jucătorii profesioniști implicați pentru a
interpreta acest lucru în funcție de posibilitățile lor.
Iar certitudinea juridică a copiilor și părinților în cauză este aproape zero în acest domeniu în special.
Acest lucru conduce, de obicei, la o utilizare inflaționistă a diagnosticelor psihiatrice pentru copii și părinți de către
profesioniști care nu au niciun fel de expertiză diagnostică.
Un lucrător de tineret care a participat la un curs de formare de weekend a declarat.
Ea a diagnosticat-o pe mamă cu tulburare de personalitate histrionică și așa mai departe.
Dacă este necesar, se obține apoi un aviz medical de la un psihiatru care nu este familiarizat cu medicina legală.
Pur și simplu a întrebat și ea vorbește cu femeia timp de un sfert de oră și confirmă un diagnostic de
dragul biroului de asistență socială pentru tineri, care în mod normal poate și poate fi făcut doar.
Deloc astăzi, dar întrebarea poate și ar trebui să fie pusă dacă ați petrecut luni de zile
familiarizându-vă temeinic cu această personalitate.
Apoi, există lipsa de expertiză pentru a verifica cu competență astfel de referințe. Asta este ceea ce tocmai am anticipat.
Și, în cele din urmă, revendicarea suveranității interpretării de către experți autoproclamați și grupuri de lobby.
Acesta este un domeniu vast. Poate ne vom întoarce la el.
În ce scop, o voi spune anecdotic, unde duce o astfel de patologizare a persoanelor implicate?
Aceasta duce, de exemplu, la diagnosticarea copiilor care resping unul dintre părinți cu sindromul alienării parentale,
chiar dacă au motive întemeiate pentru această respingere.
Sau că copiii care au o relație deosebit de apropiată și de înaltă calitate cu un părinte sunt etichetați drept parentificați.
Este destul de dificil, mai ales pentru unele mame, să găsească un echilibru rezonabil.
Și că există prea multă iubire, prea multă iubire, chiar și din partea propriei mame, este un lucru pe care
chiar și eu, la vârsta mea înaintată, l-am realizat abia în ultimii ani. O spun ironic, scuze.
Sau mame și tați care ar putea fi numiți în mod colocvial părinți elicopter, ceea ce nu
este prea plăcut nici pentru acești copii.
Dar tocmai pentru că acești părinți sunt foarte preocupați de sănătatea copiilor lor, ei sunt
brusc diagnosticați cu sindromul Munchausen-by-proxy.
Copiii trebuie să fie luați în grijă.
În astfel de cazuri, trebuie să se țină seama și de vulnerabilitatea copiilor în cauză.
Am spus-o mai devreme, nu sunt copii obișnuiți.
Grupul de risc este puternic împovărat de posibile daune anterioare, care nu au fost întotdeauna cauzate de părinți.
Dar există studii epidemiologice pe copii, pe copii neglijați sau abuzați.
Următoarele tulburări sunt frecvent observate:
Anxietate, depresie, tulburări agresiv-disociale, tulburări hiperkinetice, cum ar fi ADHD, tulburări de atașament, tulburări
de stres post-traumatic, comportament autoagresiv, tendințe suicidare, abuz de substanțe sau afecțiuni
psihosomatice, cum ar fi tulburările de somn și creșterea percepției durerii, de exemplu.
Frecvența este de 50 până la 75 la sută dintre acești copii.
Cu toate acestea, dilema diagnosticării constă în faptul că fiecare dintre aceste
tulburări poate avea și cauze complet diferite.
Aceasta nu este o dovadă de abuz.
De asemenea, tulburarea poate fi declanșată sau exacerbată de separarea de familie, de exemplu.
Această tulburare dispare adesea după un an sau doi de la luarea în îngrijire.
Și apoi toată lumea spune, aha, este bine că am luat copilul în îngrijire.
Nu, deoarece această tulburare după luarea în îngrijire nu este o dovadă a unei experiențe de maltratare, deoarece
astfel de simptome duc adesea la remisiuni spontane chiar dacă nu au fost cauzate de maltratare.
Să aruncăm o scurtă privire asupra factorilor de stres obiectivi implicați în custodie.
Astfel, condițiile sunt predominant, sau aproape întotdeauna, traumatizante.
Măsurile acute în fiecare caz.
Unii dintre copii sunt ridicați de la școală de către poliție sau, brusc, niște străini apar în ușă și spun: "Te luăm acum".
În plus, există întotdeauna o separare. Iar o separare duce întotdeauna la perturbări ulterioare.
Chiar dacă copiii suferă din cauza părinților lor, trebuie luat în considerare faptul că
separarea de aceștia poate duce la tulburări de separare.
Aceasta trebuie să fie clar separată și evaluată separat.
După separare, există de obicei o lipsă de relații suficiente și de oportunități de legătură pentru copii.
Acest lucru înseamnă că ei cad într-o groapă adâncă.
Apoi îngrijire medicală sau terapeutică inadecvată.
Influențele nocive ale mediului din partea altor copii din centru sunt adesea trecute cu vederea, iar mediul în care
ajung copiii care trebuie protejați de mediul de origine.
Sau prin stigmatizarea la școală, de exemplu, ești un copil de acasă sau ceva de genul acesta, atribuirea rolului.
Există, de asemenea, o serie de tulburări concomitente pentru aceste reacții psihologice ulterioare. În
general, acestea sunt în principal tulburări de adaptare.
Conform manualului de diagnostic, tulburările de adaptare sunt în prezent înțelese ca fiind tulburări acute cauzate de
evenimente de viață stresante sau de schimbări drastice în viață.
Simptomele tipice ale unor astfel de reacții ulterioare sunt temerile, anxietatea, sentimentul de neajutorare, tulburările
comportamentului social, comportamentul disocial, agresivitatea, reacțiile de durere până la spitalizare, comportamentul
regresiv, suptul degetului, udatul patului, vorbitul copilului.
Un al doilea termen colectiv pentru reacțiile ulterioare tipice este "tulburări legate de traumă".
Mulți dintre acești copii sunt, de asemenea, traumatizați de măsură.
Sechelele traumei sunt reacții la amenințări extraordinare trăite de copil ca fiind
catastrofale, care duc la o disperare profundă.
Simptomele tipice sunt experiențele intense de frică, neajutorare și groază, care sunt adesea
asociate cu un comportament agitat al copiilor.
Acest comportament este apoi din nou pus pe seama părinților ca eșec vinovat, deși a fost cauzat de măsură.
Am observat adesea acest lucru în timpul evaluării.
Este dificil să se clarifice acest lucru pentru biroul de asistență socială pentru tineri sau pentru
sistemul de asistență în general, sau chiar pentru instanță.
De ce au nevoie acești copii vulnerabili? Au nevoie de un răspuns de urgență bine organizat.
Acest lucru nu poate fi negat.
Ei au nevoie de o relație de încredere cu un îngrijitor de încredere după ce au fost luați în îngrijire.
Și au nevoie de o perspectivă de viață care să le satisfacă nevoile și abilitățile personale.
Ori de câte ori am fost implicat în aceste cazuri, le-am vizitat întotdeauna la fața locului, în familiile adoptive, în centrele
de îngrijire. De asemenea, am consiliat aceste instituții.
Există cu siguranță organizații bune care nu se împotrivesc sfaturilor și doresc să se autodepășească.
Dar am ajuns să cunosc circumstanțele. De asemenea, cunosc medii din zonele parentale care sunt uneori înspăimântătoare.
Dar ceea ce am cunoscut în centrele de îngrijire ar merita o carte de sine stătătoare.
Și apoi, bineînțeles, pentru a clarifica durata planificată a măsurii cât mai curând posibil și pentru a se asigura că
măsurile terapeutice necesare sunt luate cu promptitudine.
Cu doar câțiva ani în urmă, trei copii fuseseră luați în grijă. Motivele erau prostești.
Apoi i-am vizitat într-un cămin și toți cei trei copii aveau o boală ereditară.
Aceștia au fost luați pentru că părinții au făcut prea puțin pentru a contracara acest lucru.
În cei trei ani, ei spun că încă mai încercăm, nu s-a întâmplat nimic.
Aș dori să detaliez pe scurt astfel.
Există două surse de comportament deficitar.
Una este reprezentată de erorile sistematice pe care le generează domeniile individuale
implicate datorită condițiilor lor de lucru specifice.
Iar a doua parte, a doua zonă, sunt erorile sistemice.
Acest lucru înseamnă că, dacă și ei lucrează împreună pentru a căuta soluții, lucrurile pot deveni și mai complicate.
Să rămânem pentru moment la deficitele specifice subiectului.
În cazul instanțelor, acest lucru este, desigur, foarte rezumat și foarte simplificat,
dar este în esență adevărat în acest episod.
Deficiențele instanțelor constau adesea în faptul că cerințele constituționale pentru evaluarea riscurilor nu sunt suficient
luate în considerare sau că acestea sunt interpretate greșit.
Și că responsabilitatea pentru judecarea juridică normativă a cazului individual, pe care numai avocații,
adică numai instanțele, sunt autorizați să o facă, este apoi delegată cu plăcere altora.
De exemplu, la biroul de asistență socială pentru tineri sau la experți psihologi care nu
pot și nu sunt autorizați să facă acest lucru.
Dar instanța își asumă apoi judecata lor juridică.
Apoi, cu birourile de asistență socială pentru tineret, care își revendică suveranitatea unilaterală de interpretare.
Care știu exact ce este mai bine. Și nu te lasă să vorbești cu ei despre asta.
Și care, în legătură cu repartizarea copiilor în centre de îngrijire, nu au în vedere în primul rând nevoile
copiilor, ci adesea și interesele comerciale ale furnizorilor.
Un subiect de sine stătător. Desigur.
Sunt copii care sunt plătiți cu 30.000 de euro pe lună.
Și schimbă instalațiile la fiecare șase luni.
Apoi există tutori ad litem. Consilierii procedurali - știți ce sunt, nu trebuie să vă
explic - provin din diferite grupuri profesionale.
Și, prin urmare, au și puncte de vedere diferite.
Cu toate acestea, evaluările acestora cu privire la abilitățile parentale și competențele de sprijin ale
părinților sunt adesea lipsite de justificare faptică.
În loc să se bazeze pe fapte verificate, ei se bazează pe opinii subiective.
Prin urmare, uneori joacă un rol și considerente irelevante.
De exemplu, dorința de a sancționa comportamentul parental necorespunzător.
Iar unii dintre judecători deleagă multe responsabilități.
La un congres pe care l-am ținut odată, un judecător a venit braț la braț cu o tânără doamnă și a prezentat-o:
"Și acesta este tutorele meu ad litem", trebuia să țină o prelegere.
"Nu mai fac nimic fără consilierii mei juridici."
Nu m-am putut abține să nu fac această remarcă, pe care el a făcut-o apoi în fața publicului.
"A, da, întotdeauna am crezut că tutorele ad litem este tutorele copilului și nu judecătorul."
Nu este chiar atât de simplu, dar în esență a atins un punct sensibil.
Experți, și anume experți fără experiență profesională, cu astfel de grupuri de risc.
Așa că nu numim asta expertiză în domeniu.
Acest lucru conduce adesea la diagnostice eronate și la evaluări de risc și prognoze incorecte.
Clienții, și anume birourile de protecție a tinerilor și instanțele, preferă în mod natural experții
care sunt mai înclinați să confirme ulterior opiniile preconcepute ale sistemului de asistență.
Prin urmare, se limitează la pseudo-testuri superficiale și ignoră în general rezultatele contradictorii.
Deci, acest domeniu în special este unul recunoscător pentru persoanele care ar dori să devină experți, dar nu au încă o
expertiză de specialitate pentru că știu, de asemenea, că dacă scriu după gura judecătorilor sau a
biroului de protecție a tinerilor, vor primi noi misiuni.
Apoi sunt profesioniștii din domeniul protecției copilului care nu sunt instruiți în mod adecvat pentru a lucra cu
copii sever stresați sau chiar traumatizați și, prin urmare, nu înțeleg deloc ce se întâmplă cu copiii.
Cum să construiți o relație de sprijin cu aceștia pentru a-i însoți în faza dificilă de tranziție sau, dacă este necesar,
cum să îi pregătiți pentru întoarcerea în familia de origine.
Și, în cele din urmă, centrele de îngrijire care prioritizează interesele de afaceri și adesea alocă
locurile lor copiilor cu care ele însele sunt supraîncărcate din cauza cerințelor speciale.
După cum am spus mai devreme, acest lucru duce adesea la situații paradoxale în care copiii cu deficiențe deosebit de grave care
sunt luați din familiile lor pentru că nu au folosit ajutor terapeutic sau nu l-au primit - nu este ușor să îl găsești - sunt
apoi lăsați și fără îngrijire terapeutică în casa de plasament.
Și, în cele din urmă, punctele slabe ale sistemului.
Cu alte cuvinte, în cazul în care se efectuează o anchetă oficială privind bunăstarea unui copil, se activează un sistem
amplu de sprijin, dintre care unii actori nu sunt suficient de calificați și care este, de asemenea, susceptibil la crearea unui
consens ascuns sau la lupte pentru suveranitatea interpretativă, astfel încât soarta ulterioară
a copiilor în cauză seamănă adesea cu o loterie.
Copiii care au nevoie de ajutor sunt neglijați.
Alți copii sunt copleșiți sau chiar traumatizați fără nevoie.
Măsurile care au fost de fapt menite să ușureze povara asupra copiilor tind să devină poveri suplimentare.
Voi ajunge la un rezumat - am nevoie de încă cinci minute pentru a rezuma punctele principale.
În primul rând, există lentoarea chinuitoare a procedurilor.
Condițiile cadrului instituțional și juridic actual sunt atât de inadecvate, încât cu greu pot fi evitate
sarcinile suplimentare asupra acestor copii vulnerabili.
După ce copiii au fost luați în îngrijire, există adesea întârzieri mari în luarea deciziei și începerea măsurilor de
sprijin, deoarece procesarea de către birourile de protecție a tinerilor și de către instanțe durează uneori
prea mult din cauza supraîncărcării și a lipsei de resurse.
Experții psihologi au nevoie, de asemenea, de mai multe luni pentru a-și efectua evaluarea.
Acest lucru înseamnă adesea că copiii trebuie să schimbe de mai multe ori casele de plasament: de la casa de plasament
de așteptare la o primă casă de plasament, care este apoi copleșită, există apoi o a doua casă de plasament.
Acest lucru duce adesea la întârzieri suplimentare, cu sarcini suplimentare care apar atunci când procedurile penale sunt, de
asemenea, în curs de desfășurare, proceduri penale împotriva părinților sau a terților, iar instanțele
familiale trebuie apoi să aștepte rezultatul anchetei penale.
Pentru copiii mai mari, pot fi necesare evaluări psihologice.
În această perioadă, asistenții profesioniști nu au voie să discute în detaliu factorii de stres cu copiii.
Aveți probleme cu procuratura.
Oportunitățile de cooperare, de asemenea, nu li se permite să aibă discuții de sprijin cu copiii în această perioadă.
Posibilitățile de cooperare cu părinții pentru planificarea durabilă a măsurilor de
îngrijire și sprijin sunt întotdeauna foarte limitate.
Și dacă suspiciunea împotriva părinților se dovedește mai târziu a fi nefondată, este posibil ca între timp să se fi produs
deja o alienare ireversibilă, în special în cazul copiilor mici, ca în scandalul abuzurilor din Worms, de exemplu.
Majoritatea copiilor nu s-au mai întors acasă.
Al doilea punct este sistemul de ajutor debordant.
Mai multe persoane și instituții cu calificări diferite sunt de obicei implicate în clarificarea
problemei măsurilor necesare și adecvate pentru copil.
În special, părinții, în calitate de părți afectate în procedură, cu părțile lor la procedură. Aceasta este o parte.
Apoi sunt instanțele, birourile de protecție a tinerilor, tutorii ad litem ai copiilor, experții psihologi,
specialiștii în sprijin familial și protecția copilului.
Întârzierile pot apărea apoi din cauza diferențelor de opinie, care duc adesea la o
competiție pentru suveranitatea interpretativă.
Pe de altă parte, de multe ori se poate observa un consens ascuns, care este apoi pus în aplicare în regulament, chiar
și în acele regulamente care sunt orientate mai puțin spre nevoile copiilor decât spre avantajele actorilor profesioniști.
La urma urmei, trebuie să țineți cont de faptul că consilierii juridici, experții, instituțiile de îngrijire,
asistența familială, toți câștigă bani din proceduri.
Astfel de dependențe încurajează dorința de a accepta aranjamente care nu servesc în primul rând interesul superior al copilului.
Între timp, există din ce în ce mai multe rapoarte în mass-media care semnalează eșecuri în toate domeniile, cu critici
substanțiale la adresa autorităților, al căror acționalism pare uneori mai puțin ca îngrijire și mai mult ca paternalism,
deoarece personalul este adesea slab instruit și recurge apoi la narațiunile grupurilor de lobby sau la argumentele
standard în construirea consensului informal, care nu mai fac dreptate particularităților cazului individual.
Toate acestea sunt decizii fundamentale cu module de text pe care le știți pe de rost dacă citiți expunerile de motive.
Apoi, nu avem suficientă considerație pentru vulnerabilitatea copiilor.
Pentru fiecare copil, luarea în îngrijire este asociată cu stres psihologic sever și afectare.
Până la două treimi dintre acești copii sunt deja foarte stresați și, prin urmare, reacționează foarte sensibil la aceste măsuri.
Nu trebuie pus la îndoială faptul că luarea copiilor în îngrijire poate fi necesară pentru protecția lor.
Cu toate acestea, astfel de măsuri sunt justificabile numai dacă, pe de o parte, copiilor li se poate oferi siguranță pe termen
lung și dacă se asigură că aceste măsuri îndeplinesc cerințele pe care acești copii speciali le
impun îngrijitorilor lor în cazuri individuale.
În condițiile actuale, soarta acestor copii este mai mult o loterie, deoarece rezultatele acestor măsuri nu sunt
foarte încurajatoare, iar slăbiciunile sistemului sunt evidente.
Pe lângă sau după poverile deja grele din mediul lor anterior, mulți dintre acești copii se confruntă în plus cu
deficiențele unui sistem care nu își poate îndeplini deloc mandatul de a ajuta în această formă.
Și nu în ultimul rând, acesta a fost și domeniul meu de activitate în medicină, domeniul meu de interes: managementul calității.
Prin urmare, nu vă puteți aștepta la o conștientizare de calitate în aceste domenii.
Adică, judecătorii spun că, oricum, referința noastră de calitate este procesul de apel.
Ei ne spun când am greșit, ceea ce, desigur, nu este de așteptat în aceste domenii.
Cu alte cuvinte, o lipsă de conștientizare a calității.
În prezent, nu există niciun semn al unui mare zel reformator în acest domeniu.
Nu există niciun fel de control al calității.
Cei care câștigă cel mai mult în această afacere netransparentă sunt experții
insuficient calificați cu venituri neobișnuit de mari.
Hammer a extrapolat acest lucru și a ajuns la costuri totale pentru experți de peste două miliarde
de euro pe an, nu numai pentru îngrijirea copiilor.
Nu trebuie să vă explic că acest lucru nu este generat de un număr mare de indivizi, ci este
rezultatul unui lobby foarte bine direcționat.
Un alt factor de cost este, bineînțeles, unitățile de îngrijire, care sunt interesate în special de copiii foarte stresați din
cauza tarifelor de îngrijire mai ridicate și care, în mod natural, îi țin pe acești copii la ele cât mai mult timp posibil.
Apoi au și psihologii lor, care lucrează în această instituție și, desigur, scriu ceea ce este favorabil intereselor instituției.
Și, de asemenea, au un interes scăzut, dacă îmi permiteți să o spun în încheiere, în a sprijini în vreun fel
contactele acestor copii cu familiile lor de origine.
Ei bine, vă mulțumesc pentru atenție și vă doresc succes în continuare.
Cunoașteți vreun caz de detenție ilegală?
Apoi introduceți-le la vetopedia.org/en/en/withdrawal.
Veți găsi linkul sub acest program.