"Úrady sa často zameriavajú na rodiny pre banálne záležitosti - ako je štýl výchovy, problémy v škole alebo neúplné dokumenty -
zatiaľ čo závažné prípady násilia a zneužívania v domácnostiach, v pobytových skupinách alebo v iných
inštitucionálnych kontextoch nie sú dôsledne stíhané."
Prof. Dr. Uwe Tewes je kvalifikovaný psychológ a dlhé roky viedol Katedru lekárskej psychológie na Lekárskej fakulte v Hannoveri.
Je tiež súdnym znalcom v rodinných a trestnoprávnych konaniach a mediátorom pre rodinné súdy.
Vďaka svojej práci súdneho znalca a v trestných konaniach týkajúcich sa detí ako obetí násilia má prehľad o celej
problematike a presne a rozsiahlo odhaľuje zneužívanie.
A čo proporcionalita opatrení?
Je pri tomto závažnom zásahu do rodiny správne zvážený faktor nákladov a prínosov?
Zdôrazňujú sa aj negatívne účinky, ako je stres alebo poruchy pripútanosti, ktoré by v
skutočnosti nemali byť väčšie ako očakávané prínosy.
Prof. Dr. Uwe Tewes vo svojej prednáške "Psychologický stres a následné poškodenie zdravia u detí po prevzatí do
starostlivosti" objasňuje všetky tieto a ďalšie skutočnosti.
Ďakujeme Axion Resist za sprístupnenie tejto dôležitej prednášky, ktorá bola zaznamenaná v rámci ich kongresu na tému "Ako
vyzerá štátna ochrana rodín v skutočnosti?" bola zaznamenaná.
Pomôžte nám, milí diváci, a šírte informácie o tomto programe.
Vážený pán Christidis a pani Christidisová, poznáme sa už dlhšie.
Ďakujeme vám za milé slová. Malá oprava:
Neštudoval som medicínu, mal som katedru lekárskej psychológie, ale povolaním som psychológ.
K tomu, čo ste tu uviedli v úvode, môžem z vlastnej skúsenosti povedať len málo.
Ale spoločným pozadím - máte úplnú pravdu - je problém sekundárneho ohrozenia detí a ohrozenia štátu.
Inými slovami, problémy, ktoré vznikajú deťom, ktorým by sa malo skutočne pomôcť, vytvárajú tí,
ktorí predstierajú, že chcú týmto deťom pomôcť.
Hovorím to úplne nestranne. A svoju úlohu teraz vidím aj v tom, že na začiatku poskytnem stručný prehľad scenára,
pokiaľ ide o deti, nie až tak o rodičov v tomto prípade, hoci to bol, samozrejme, vždy môj profesionálny záujem.
Prečo si môžem dovoliť o tom hovoriť?
Dôvodom sú príslušné odborné skúsenosti, ktoré som nadobudol.
Väčšinu rokov som pracoval v oblasti psychiatrie, klinickej psychológie a napokon aj lekárskej
psychológie - najmä na Lekárskej univerzite v Hannoveri.
To bolo na plný úväzok, na čiastočný úväzok, ako som už povedal, ako súdny znalec, potom aj ako lektor
zákonnej prípravy pre deti a mládež a psychoterapeutov.
Taktiež v ďalšom vzdelávaní odborníkov v oblasti rodinného práva, najmä sudcov,
advokátov, znalcov a služieb starostlivosti o mládež.
Vždy bolo pre mňa dôležité spájať rôzne odborné disciplíny.
Zorganizovali sme aj niekoľko podujatí, ktoré dopadli veľmi dobre a do ktorých sa zapojili všetky strany, všetky skupiny.
Špecifické odborné znalosti, ako som už povedal, ako súdny znalec pre - konkrétne pre túto tému, chcel som povedať - súdny
znalec v prípadoch starostlivosti o deti a v trestných konaniach týkajúcich sa detí, ktoré sa stali obeťami násilia.
Potom pri poradenstve rodičom a deťom v prípadoch domáceho násilia. V našom inštitúte sme mali poradenské centrum.
Pri poskytovaní poradenstva centrám náhradnej starostlivosti o tom, ako vytvoriť podmienky vhodné pre deti,
a pri ďalšom vzdelávaní odborníkov v otázkach týkajúcich sa sekundárneho ohrozenia detí.
Čo môžu urobiť, aby sa tomu vyhli?
Často si ani detailne neuvedomujú, čo tam robia.
Výzvou, keď vznikne otázka, či je potrebné prevziať dieťa do starostlivosti z dôvodu ohrozenia jeho blaha, je, že odborníci z
týchto oblastí musia zvyčajne spolupracovať pri hľadaní riešení:
Na jednej strane sú to odborníci zo systému rodinných súdov, t. j. sudcovia, prokuratúra a polícia, zo správnych súdov a ochrany
detí, t. j. úrady na ochranu mládeže, a zo systému zdravotníctva, napríklad zo súdneho
lekárstva alebo psychologického posudzovania.
Je to veľmi pestré spektrum a nemajú veľa spoločného výcviku.
Pre tieto skupiny existuje aj málo spoločnej literatúry.
Hlavný problém, ktorý ma v tejto súvislosti trápi, je, že opatrenia prijaté systémom pomoci vždy vytvárajú
dodatočnú, t. j. sekundárnu záťaž pre postihnuté deti.
Mám na mysli najmä stres spôsobený opatreniami, ktoré sa často musia vykonávať za ťažkých okolností a ktoré
môžu byť pre dotknuté deti traumatizujúcim zážitkom.
Nemusí to tak byť v každom prípade. Ale môže to tak byť.
S tým vždy súvisí rozpad väzieb a vzťahov, čo môže mať mimoriadne negatívny vplyv na ďalší vývoj týchto detí,
ako aj na pretrvávajúce obavy a neistotu detí v súvislosti s ich budúcimi očakávaniami.
To nie je všetko, ale je tu niekoľko zaujímavostí.
Keď musíte alebo chcete zvážiť takéto rôzne veci navzájom, vždy stojíte pred dilemou, že musíte rozpoznať rôzne riziká a
dať ich do vzájomného vzťahu, ktoré nie sú na sebe nezávislé.
Pri každom opatrení sa musí najprv zvážiť, či je očakávaný prínos v primeranom pomere k
následnej záťaži, ktorá je s ním vždy spojená.
Ak deti za týchto okolností reagujú nápadne, je často ťažké identifikovať a zdôvodniť
skutočné príčiny nápadného správania detí.
A ak sa tieto následné záťaže stanú príliš veľkými, potom hovoríme aj o sekundárnom ohrození blaha dieťaťa v
dôsledku nesprávneho správania zo strany podporného systému.
Najprv sa pozrime na cieľovú skupinu, o ktorej tu hovoríme. O aké deti ide?
V roku 2024 bolo v Nemecku prijatých do starostlivosti približne 40 000 detí a mladých ľudí z dôvodu ohrozenia ich blaha.
Okrem toho bol podporný systém zodpovedný za túto oblasť ohrozený približne 30 000
príchodmi neplnoletých migrantov bez sprievodu.
To je úplne rozumné, nechcem byť kritický, ale je to niečo, čo treba vziať do úvahy.
Podľa Spolkového štatistického úradu žilo v roku 2023 v ústavnej alebo pestúnskej starostlivosti 215 000 detí.
Z psychologického hľadiska je však dôležité, že približne polovica až dve tretiny detí v tejto cieľovej
skupine sú akútne a v niektorých prípadoch chronicky zaťažené vážnymi psychickými problémami až do dospelosti.
Pravidlá hry, podľa ktorých sú v tomto systéme pomocníkov štruktúrované činnosti, sú stanovené zákonom.
Po prvé, existujú ústavou predpísané základné práva s rôznymi právami a povinnosťami zúčastnených subjektov.
Predovšetkým základné právo dieťaťa alebo detí na výchovu a starostlivosť zo strany rodičov.
Tak to je, o tom sa nedá vyjednávať.
Potom právo rodičov na svoje deti, pretože podľa Ústavného súdu je vo všeobecnosti v najlepšom záujme dieťaťa,
ak deti žijú so svojimi rodičmi a nie s cudzími osobami.
A nakoniec, po tretie, povinnosť štátu chrániť deti a tiež zabezpečiť, aby zlyhávajúci
rodičia boli podporovaní v plnení svojich povinností.
Právne požiadavky na prevzatie detí do starostlivosti sú v skutočnosti tiež pomerne transparentné.
Nie je o čom diskutovať.
V prvom rade musí byť jasné, že existuje udržateľné riziko.
To znamená, že musí existovať značná škoda alebo musí byť odôvodnene pravdepodobné, že k nej dôjde.
Okrem toho musí byť opatrenie primerané.
To znamená, že nesmie existovať možnosť zásahu miernejšími prostriedkami, napríklad
ambulantnými opatreniami alebo odovzdaním príbuzným.
A nakoniec je potrebné zvážiť náklady a prínosy.
To znamená, že možnosť negatívnych účinkov, ako sú stres a poruchy pripútanosti, nesmie byť
väčšia ako očakávané alebo očakávané prínosy.
A nakoniec, a to sa vždy prehliada, toto opatrenie musí byť v konkrétnom prípade nevyhnutné. A musí byť aj vhodné.
Ide o právne, nie psychologické pojmy.
Tieto sú tiež operacionalizované v judikatúre.
Takisto sa prehliada, kde v takýchto prípadoch leží dôkazné bremeno.
Dôkazné bremeno v súvislosti s nevyhnutnosťou prevzatia dieťaťa do starostlivosti nesie úrad
pre starostlivosť o mládež alebo rodinný súd.
Podľa Spolkového ústavného súdu nesmú orgány vyžadovať od rodičov, aby predložili
pozitívny dôkaz o svojich rodičovských schopnostiach.
Nechcem teraz zachádzať do konkrétnych príkladov.
Prikyvujete, že v každodennom súdnom živote sa to stáva len zriedka, to tu nemusím zdôrazňovať.
A napokon, podľa Spolkového ústavného súdu štát nemôže nahrádzať rodičovskú zodpovednosť
vlastnými predstavami o vhodnej výchove detí.
Niekedy vás prekvapí, keď si prečítate súdne rozhodnutia, ktoré boli vydané.
Ale toto sú zákonné požiadavky, nie je to niečo, čo som si vymyslel ja alebo nejakí
psychológovia vo svojej veži zo slonoviny.
Spolkový ústavný súd to zhrnul slovami, že rodičia a ich sociálno-ekonomické životné
podmienky sú súčasťou osudu a životného rizika dieťaťa.
Takéto opatrenia sú však vždy spojené s rizikami pri rozhodovaní.
A tieto riziká prirodzene podporujú aj zlyhanie regulácie.
Dovoľte mi, aby som na príklade vysvetlil dva typy zlyhania.
Nechcem to teraz príliš rozoberať.
Na jednej strane sa predišlo zásahom, ktoré by boli skutočne naliehavo potrebné.
To je to, čo vždy vyvoláva veľký ohlas v tlači.
Hamburg 2005: Sedemročná Jessica zomiera doma hladom napriek opakovaným správam tretích strán o zanedbávaní starostlivosti.
2007 Darry, Šlezvicko-Holštajnsko: Päť detí zomrelo, pretože úrady nesledovali
informácie od tretích strán o duševnej chorobe matky.
2012 Hamburg: Dievča Claudia Chantal zomrela na predávkovanie metadonom po rokoch ignorovania informácií od tretích strán.
V Čiernom lese v roku 2015: Trojročný Alessio zomrel, pretože úrady ignorovali lekárske správy o zlom zaobchádzaní.
Len osobná poznámka. Tak to sú aj moje vlastné zážitky, ktorých sa do konca života nezbavím a ktoré mi dnes večer opäť napadli.
Kde ste boli svedkom, súčasťou tohto systému, ktorý tomu nemohol zabrániť?
Aj keď sa na tom podieľate, vôbec nie ste oprávnený vystupovať ako znalec.
A to sú úmrtia a v niektorých prípadoch za určitých okolností - to je len špička ľadovca.
Mohol by som vám o tom rozprávať celé hodiny. Ale teraz to nechajme tak.
Môžete o tom tiež diskutovať. Nechcem to tu rozoberať do hĺbky.
Potom, samozrejme, dochádza aj k zlyhaniu úradov, pokiaľ ide o ľahkovážne a predčasné
zásahy, ktoré vedú k nezvratnému poškodeniu detí.
Obmedzím sa na príklad, ktorý pravdepodobne všetci poznáte.
Takzvaný škandál zneužívania Wormsovcov v 90. rokoch minulého storočia vyvolal v tlači veľký rozruch.
Väčšina ľudí vie, o čo ide v prípade, keď bolo množstvo detí odobratých do starostlivosti na základe nepravdivých
výpovedí nekvalifikovaného zamestnanca denného centra, samozvaného odborníka, a súdne konanie sa potom ťahalo roky.
To vás tiež privádza do zúfalstva. Dostanete na stôl prípad.
Áno, ako je možné, že dieťa je teraz v domove v hrozných podmienkach?
Áno, pretože učiteľ raz zavolal na úrad pre mládež z akéhokoľvek dôvodu, nič dramatické, a pracovníčka úradu pre mládež namiesto
toho, aby sa obrátila na odbornú pomoc, napríklad na detskú a dorastovú psychiatriu, jednoducho zavolala do
samoobslužnej poradne, čo robíte v takýchto prípadoch?
Áno, vždy odporúčame vziať dieťa do starostlivosti.
A potom vznikajú skutočnosti, ktoré sa ťažko riešia a ktoré sa zakorenili.
Pozrime sa v krátkosti na ďalšie šedé zóny, ktoré zvyšujú riziko nesprávneho posúdenia.
V posledných rokoch sa čoraz viac pozornosti venuje citovému ohrozeniu detí v dôsledku citového zneužívania.
Nechcem popierať, že deti môžu byť aj psychicky týrané alebo psychicky zneužívané. O to tu vôbec nejde.
Ale tie zložitejšie v tejto oblasti sú naozaj zle definované.
Všetci zainteresovaní odborníci majú obrovský manévrovací priestor, aby si to vyložili podľa svojich možností.
A právna istota dotknutých detí a rodičov je najmä v tejto oblasti takmer nulová.
To zvyčajne vedie k inflačnému používaniu psychiatrických diagnóz pre deti a rodičov
odborníkmi, ktorí nemajú žiadne diagnostické skúsenosti.
Pracovník s mládežou, ktorý raz absolvoval víkendové školenie, povedal.
Matke diagnostikovala histriónsku poruchu osobnosti atď.
V prípade potreby sa potom získa lekársky posudok od psychiatra, ktorý nie je oboznámený so súdnym lekárstvom.
Stačí sa opýtať a ona sa so ženou štvrť hodiny rozpráva a potvrdí diagnózu v záujme úradu pre
mládež, ktorá sa normálne môže a smie len stanoviť.
Dnes už vôbec nie, ale stále sa na to môžete a mali by ste sa pýtať, ak ste strávili mesiace
dôkladným oboznamovaním sa s touto osobnosťou.
Potom je tu nedostatok odborných znalostí na odborné posúdenie takýchto referencií. To som práve predpokladal.
A napokon je tu aj presadzovanie interpretačnej suverenity samozvaných expertov a lobistických skupín.
To je široká oblasť. Možno sa k nej ešte vrátime.
K čomu vedie takáto patologizácia zúčastnených ľudí, poviem to trochu anekdotickým spôsobom?
To potom vedie napríklad k tomu, že deťom, ktoré odmietajú jedného z rodičov, sa diagnostikuje syndróm rodičovského
odcudzenia, aj keď majú na toto odmietanie dobré dôvody.
Alebo že deti, ktoré majú obzvlášť blízky a kvalitný vzťah s rodičom, sú potom označované za rodičovské.
Najmä pre niektoré mamičky je dosť ťažké nájsť rozumnú rovnováhu.
A že je lásky priveľa, priveľa lásky aj od vlastnej matky, to som si aj ja vo svojom pokročilom veku uvedomil
až v posledných rokoch. Myslím to ironicky, prepáčte.
Alebo matky a otcovia, ktorých možno hovorovo nazvať helikoptérovými rodičmi, čo tiež nie je pre tieto deti príjemné.
Ale práve preto, že sa títo rodičia veľmi zaujímajú o zdravie svojich detí, je im zrazu
diagnostikovaný syndróm Munchausen-by-proxy.
Musíte si vziať deti do starostlivosti.
V takýchto prípadoch je potrebné zohľadniť aj zraniteľnosť dotknutých detí.
Už som povedal, že to nie sú len tak hocijaké deti.
Riziková skupina je veľmi zaťažená možnými predchádzajúcimi škodami, ktoré nie vždy spôsobili rodičia.
Existujú však epidemiologické štúdie o deťoch, o zanedbávaných alebo zneužívaných deťoch.
Často sa potom vyskytujú tieto poruchy:
Úzkosť, depresia, agresívno-disociálne poruchy, hyperkinetické poruchy, ako je ADHD, poruchy pripútanosti, posttraumatické
stresové poruchy, sebapoškodzujúce správanie, samovražedné sklony, zneužívanie návykových látok alebo psychosomatické ťažkosti,
ako sú napríklad poruchy spánku a zvýšené vnímanie bolesti.
Frekvencia výskytu je 50 až 75 % týchto detí.
Diagnostická dilema však spočíva v tom, že každá z týchto porúch môže mať aj úplne iné príčiny.
To nie je dôkaz zneužívania.
Poruchu mohlo vyvolať alebo zhoršiť napríklad odlúčenie od rodiny.
Táto porucha často po roku alebo dvoch od prevzatia do starostlivosti opäť vymizne.
A potom si všetci povedia, aha, je dobré, že sme si dieťa vzali do starostlivosti.
Nie, pretože táto porucha po prevzatí do starostlivosti nie je dôkazom skúsenosti so zlým zaobchádzaním,
pretože takéto príznaky často vedú k spontánnemu ústupu, aj keď neboli spôsobené zlým zaobchádzaním.
Pozrime sa stručne na skutočné objektívne stresové faktory spojené s väzbou.
Takže tieto stavy sú prevažne alebo takmer vždy traumatizujúce.
Akútne opatrenia v každom prípade.
Niektoré deti vyzdvihne zo školy polícia alebo zrazu stoja vo dverách cudzí ľudia a hovoria: "Teraz ťa odvedieme".
Okrem toho vždy existuje oddelenie. A oddelenie vždy vedie k následným poruchám.
Aj keď deti trpia od svojich rodičov, treba vziať do úvahy, že odlúčenie od týchto rodičov môže viesť k poruchám odlúčenia.
To musí byť jasne oddelené a hodnotené samostatne.
Po rozchode zvyčajne chýba deťom dostatok príležitostí na nadviazanie vzťahov a väzieb.
To znamená, že sa prepadnú do hlbokej jamy.
Potom nedostatočná lekárska alebo terapeutická starostlivosť.
Často sa prehliadajú škodlivé vplyvy prostredia iných detí v centre a prostredie, do ktorého sa potom dostanú
deti, ktoré majú byť chránené pred prostredím pôvodu.
Alebo prostredníctvom stigmatizácie v škole, napríklad, že ste dieťa z domova alebo niečo podobné, priradenie roly.
Tieto následné psychické reakcie sprevádzajú aj viaceré sprievodné poruchy. Vo všeobecnosti ide najmä o poruchy prispôsobenia.
Podľa diagnostického manuálu sa poruchy prispôsobenia v súčasnosti chápu ako akútne poruchy spôsobené stresujúcimi
životnými udalosťami alebo drastickými životnými zmenami.
Typickými príznakmi takýchto následných reakcií sú strach, úzkosť, pocity bezmocnosti, poruchy sociálneho správania,
disociálne správanie, agresivita, smútočné reakcie až hospitalizmus, regresívne
správanie, cicanie palca, pomočovanie, detská reč.
Druhým súhrnným termínom pre typické následné reakcie sú poruchy súvisiace s traumou.
Mnohé z týchto detí majú z tohto opatrenia aj traumu.
Následky traumy sú reakcie na mimoriadne ohrozenia, ktoré dieťa prežíva ako katastrofické a ktoré vedú k hlbokému zúfalstvu.
Typickými príznakmi sú intenzívne prežívanie strachu, bezmocnosti a hrôzy, ktoré sú často spojené s agitovaným správaním detí.
Toto správanie sa potom opäť kladie za vinu rodičom ako zavinené zlyhanie, hoci bolo spôsobené opatrením.
Často som si to všimol počas hodnotenia.
Je ťažké objasniť to úradu pre mládež alebo systému pomoci vo všeobecnosti, či dokonca súdu.
Čo potrebujú tieto zraniteľné deti? Potrebujú dobre organizovanú núdzovú reakciu.
To sa nedá poprieť.
Po prevzatí do starostlivosti potrebujú dôverný vzťah so spoľahlivým opatrovateľom.
A potrebujú životnú perspektívu, ktorá zodpovedá ich osobným potrebám a schopnostiam.
Vždy, keď som sa zaoberal týmito prípadmi, navštívil som ich priamo na mieste, v náhradných rodinách, v
zariadeniach starostlivosti. Takisto som takýmto zariadeniam poskytoval poradenstvo.
Určite existujú dobré organizácie, ktoré sa nebránia radám a chcú na sebe pracovať.
Ale musím poznať okolnosti. Poznám aj prostredie z rodičovskej oblasti, ktoré je niekedy desivé.
Ale to, čo som spoznal v domovoch dôchodcov, by vydalo na samostatnú knihu.
A potom, samozrejme, čo najrýchlejšie objasniť plánované trvanie opatrenia a zabezpečiť, aby sa
okamžite prijali potrebné terapeutické opatrenia.
Len pred niekoľkými rokmi boli tri deti zverené do starostlivosti. Dôvody boli hlúpe.
Potom som ich navštívil v domove a všetky tri deti mali dedičnú zdravotnú poruchu.
Boli im odobraté, pretože rodičia urobili príliš málo, aby tomu zabránili.
Za tri roky, ako hovoria, sa stále snažíme, sa nič nestalo.
Rád by som to stručne rozdelil takto.
Existujú dva zdroje nedostatočného správania.
Jednou z nich sú systematické chyby, ktoré jednotlivé oblasti vytvárajú v dôsledku svojich špecifických pracovných podmienok.
Druhou časťou, druhou oblasťou, sú systémové chyby.
To znamená, že ak budú spolupracovať aj pri hľadaní riešení, situácia sa môže ešte viac skomplikovať.
Zostaňme na chvíľu pri deficitoch špecifických pre daný predmet.
V prípade súdov je to samozrejme veľmi zhrnuté a zjednodušené, ale v podstate to platí aj v tejto epizóde.
Nedostatky na súdoch často spočívajú v tom, že sa nedostatočne zohľadňujú ústavné požiadavky na
hodnotenie rizík alebo sa nesprávne interpretujú.
A že zodpovednosť za právne normatívne posúdenie konkrétneho prípadu, ktoré môžu robiť len právnici, t.
j. len súdy, sa potom s radosťou prenáša na iných.
Napríklad na úrad pre mládež alebo k psychologickým expertom, ktorí to nemôžu a nesmú robiť.
Súd však potom prevezme ich právne posúdenie.
Potom s úradmi starostlivosti o mládež, ktoré si nárokujú jednostrannú suverenitu výkladu.
ktorí presne vedia, čo je najlepšie. A nedovolia vám o tom hovoriť.
A ktorí v súvislosti s prideľovaním detí do zariadení starostlivosti nemajú na zreteli v prvom rade
potreby detí, ale často aj obchodné záujmy poskytovateľov.
Samostatná téma. Samozrejme.
Sú deti, ktoré dostávajú 30 000 eur mesačne.
A každých šesť mesiacov menia zariadenie.
Ďalej sú tu poručníci ad litem. Procesní poradcovia - viete, čo sú zač, nemusím vám to
vysvetľovať - pochádzajú z rôznych profesijných skupín.
A preto majú aj rôzne názory.
Ich hodnotenia rodičovských zručností a podporných kompetencií však často nemajú vecné opodstatnenie.
Namiesto toho, aby sa opierali o overené fakty, spoliehajú sa na subjektívne názory.
Pritom občas zohrávajú úlohu aj irelevantné úvahy.
Napríklad túžba sankcionovať nesprávne správanie rodičov.
A niektorí sudcovia delegujú veľa zodpovednosti.
Na jednom kongrese, ktorý som raz organizoval, prišiel sudca v náručí s mladou dámou a predstavil ju:
"A toto je môj opatrovník ad litem," mal prednášať.
"Už nič nerobím bez svojich právnych poradcov."
Nemohol som si pomôcť, aby som neurobil poznámku, ktorú potom povedal pred publikom.
"No jasné, vždy som si myslel, že je to poručník ad litem, že je to opatrovník dieťaťa, a nie sudca."
Nie je to úplne jednoduché, ale v podstate to zasiahlo boľavé miesto.
Odborníci, konkrétne odborníci bez odborných skúseností, s takýmito rizikovými skupinami.
Takže to nenazývame odbornosťou v teréne.
To často vedie k chybnej diagnostike a nesprávnemu posúdeniu rizika a prognóze.
Klienti, t. j. úrady pre mládež a súdy, prirodzene uprednostňujú odborníkov, ktorí sú viac naklonení
spätne potvrdzovať predpojaté názory systému pomoci.
Pričom sa obmedzujú na pomerne povrchné pseudotesty a vo všeobecnosti ignorujú protichodné výsledky.
Takže najmä táto oblasť je vďačná pre ľudí, ktorí by sa chceli stať odborníkmi, ale zatiaľ nemajú žiadne odborné
znalosti , pretože vedia aj to, že ak budú písať po ústach sudcov alebo úradu pre mládež, dostanú nové úlohy.
Potom sú tu odborníci na ochranu detí, ktorí nie sú dostatočne vyškolení na prácu so silne vystresovanými
alebo dokonca traumatizovanými deťmi, a preto vôbec nerozumejú tomu, čo sa v deťoch deje.
Ako si s nimi vybudovať podporný vzťah, ktorý ich bude sprevádzať v náročnej fáze prechodu, alebo ako ich v
prípade potreby pripraviť na návrat do ich pôvodnej rodiny.
A napokon zariadenia starostlivosti, ktoré uprednostňujú obchodné záujmy a často prideľujú miesta deťom,
ktorými sú samy preťažené z dôvodu osobitných požiadaviek.
Ako som už spomínala, často to vedie k paradoxným situáciám, keď deti s obzvlášť ťažkým postihnutím, ktoré sú odobraté z rodín,
pretože deti nevyužili terapeutickú pomoc alebo ju nedostali - nie je ľahké ju nájsť -, potom zostávajú aj
bez terapeutickej starostlivosti v náhradnom domove.
A napokon, slabé miesta systému.
Inými slovami, ak sa uskutoční úradné vyšetrovanie blaha dieťaťa, aktivuje sa široký systém podpory, ktorého niektorí aktéri nie sú
dostatočne kvalifikovaní a ktorý je tiež náchylný na skryté vytváranie konsenzu alebo boj o interpretačnú suverenitu,
takže ďalší osud dotknutých detí často pripomína lotériu.
Deti, ktoré potrebujú pomoc, sú zanedbávané.
Iné deti sú preťažené alebo dokonca traumatizované bez potreby.
Opatrenia, ktoré mali v skutočnosti za cieľ zmierniť záťaž detí, majú tendenciu stať sa ďalšou záťažou.
Prejdem k zhrnutiu - potrebujem ešte päť minút na zhrnutie hlavných bodov.
V prvom rade je to mučivá pomalosť postupov.
Súčasné inštitucionálne a právne rámcové podmienky sú natoľko nedostatočné, že je takmer nemožné vyhnúť sa
ďalšiemu veľkému zaťaženiu týchto zraniteľných detí.
Po prevzatí detí do starostlivosti často dochádza k dlhým prieťahom pri rozhodovaní a začatí podporných opatrení, pretože
vybavovanie na úradoch starostlivosti o mládež a súdoch niekedy trvá príliš dlho z dôvodu preťaženia a nedostatku zdrojov.
Psychologickí experti potom potrebujú na vypracovanie posudku ešte niekoľko mesiacov.
To často znamená, že deti musia niekoľkokrát zmeniť náhradný domov: z náhradného domova do prvého náhradného domova,
ktorý je potom preťažený, potom je tu druhý náhradný domov.
To často vedie k ďalším prieťahom, pričom ďalšia záťaž vzniká vtedy, keď prebieha aj trestné konanie, trestné
konanie proti rodičom alebo tretím osobám, a rodinné súdy potom musia čakať na výsledok trestného vyšetrovania.
U starších detí môže byť potrebné psychologické vyšetrenie.
Počas tohto obdobia nesmú odborní asistenti s deťmi podrobne diskutovať o stresových faktoroch.
Dostanete sa do problémov s prokuratúrou.
Príležitosti na spoluprácu, počas tohto času tiež nesmú viesť s deťmi podporné rozhovory.
Možnosti spolupráce s rodičmi pri udržateľnom plánovaní opatrení starostlivosti a podpory sú potom vždy veľmi obmedzené.
A ak sa podozrenie voči rodičom neskôr ukáže ako neopodstatnené, môže medzitým dôjsť k nezvratnému
odcudzeniu, najmä v prípade malých detí, ako napríklad v prípade škandálu zneužívania vo Wormse.
Väčšina detí sa už domov nevrátila.
Druhým bodom je preplnený systém pomocníkov.
Na objasnení otázky potrebných a vhodných opatrení pre dieťa sa zvyčajne podieľa
niekoľko osôb a inštitúcií s rôznou kvalifikáciou.
Najmä rodičia ako dotknutí účastníci konania so svojimi účastníkmi konania. To je jeden účastník konania.
Ďalej sú tu súdy, úrady na ochranu mládeže, kolízni opatrovníci detí, psychologickí
experti, odborníci na podporu rodiny a ochranu detí.
V takom prípade môže dôjsť k oneskoreniam v dôsledku rozdielnych názorov, ktoré často
vedú k súpereniu o interpretačnú suverenitu.
Na druhej strane možno často pozorovať skryté vytváranie konsenzu, ktorý sa potom implementuje do nariadenia, a
to aj v tých nariadeniach, ktoré sú orientované menej na potreby detí ako na výhody profesionálnych aktérov.
Koniec koncov, musíte mať na pamäti, že právni poradcovia, znalci, opatrovateľské zariadenia,
podpora rodiny, tí všetci zarábajú na konaní.
Takéto závislosti potom podporujú ochotu prijať opatrenia, ktoré primárne neslúžia najlepšiemu záujmu dieťaťa.
Medzitým sa v médiách čoraz častejšie objavujú správy poukazujúce na zlyhania vo všetkých oblastiach, pričom sa výrazne kritizujú
orgány, ktorých akčnosť sa niekedy javí menej ako starostlivosť a viac ako paternalizmus, pretože pracovníci sú často nedostatočne
vyškolení a potom sa v rámci neformálneho dosahovania konsenzu opierajú o rozprávanie lobistických skupín
alebo o štandardné argumenty, ktoré už nezodpovedajú špecifikám jednotlivých prípadov.
Sú to všetko zásadné rozhodnutia s textovými modulmi, ktoré už poznáte naspamäť, ak ste si prečítali dôvodové správy.
Potom nedostatočne zohľadňujeme zraniteľnosť detí.
Pre každé dieťa je prevzatie do starostlivosti spojené s vážnym psychickým stresom a poškodením.
Až dve tretiny týchto detí sú už veľmi zaťažené, a preto na tieto opatrenia reagujú mimoriadne citlivo.
Nemalo by sa spochybňovať, že prevzatie detí do starostlivosti môže byť nevyhnutné na ich ochranu.
Takéto opatrenia sú však opodstatnené len vtedy, ak sa na jednej strane deťom môže poskytnúť dlhodobá bezpečnosť a ak sa zabezpečí,
že tieto opatrenia spĺňajú požiadavky, ktoré tieto osobitné deti v jednotlivých prípadoch kladú na svojich opatrovateľov.
V súčasných podmienkach je osud týchto detí skôr lotériou, pretože výsledky takýchto opatrení nie
sú veľmi povzbudivé a nedostatky systému sú zjavné.
Mnohé z týchto detí sú potom okrem alebo po už veľkej záťaži v ich predchádzajúcom prostredí navyše
konfrontované s nedostatkami systému, ktorý vôbec nedokáže plniť svoj mandát pomáhať touto formou.
A v neposlednom rade to bola aj oblasť mojej práce v medicíne, oblasť môjho záujmu: manažment kvality.
V týchto oblastiach teda nemôžete očakávať kvalitnú informovanosť.
To znamená, že sudcovia hovoria, že naším meradlom kvality je odvolací proces.
Povedia nám, keď niečo pokazíme, čo sa v týchto oblastiach samozrejme zvyčajne neočakáva.
Inými slovami, nedostatok povedomia o kvalite.
V súčasnosti sa v tejto oblasti neprejavuje žiadny veľký reformný zápal.
Neexistuje žiadna kontrola kvality.
Veľké zárobky v tomto netransparentnom biznise majú nedostatočne kvalifikovaní odborníci s nezvyčajne vysokými príjmami.
Hammer to extrapoloval a dospel k celkovým nákladom na expertov vo výške viac ako dve miliardy eur
ročne, a to nielen na prevzatie detí do starostlivosti.
Nemusím vám vysvetľovať, že to nie je práca veľkého počtu jednotlivcov, ale výsledok veľmi cieleného lobovania.
Ďalším nákladovým faktorom sú, samozrejme, opatrovateľské zariadenia, ktoré majú záujem najmä o veľmi
stresované deti kvôli vyšším poplatkom za starostlivosť a prirodzene si tieto deti u seba nechávajú čo najdlhšie.
Potom majú aj vlastných psychológov, ktorí pracujú v tejto inštitúcii a samozrejme
píšu to, čo je v prospech záujmov inštitúcie.
A tiež majú malý záujem, ak to môžem povedať na záver, akýmkoľvek spôsobom podporovať
kontakty týchto detí s ich pôvodnými rodinami.
Ďakujem vám za pozornosť a želám vám veľa úspechov.
Viete o nejakých prípadoch nezákonného zadržania?
Potom ich zadajte na stránke vetopedia.org/en/en/withdrawal.
Odkaz nájdete pod týmto programom.