"Organi pogosto obravnavajo družine zaradi nepomembnih zadev, kot so način vzgoje, težave v šoli ali nepopolni dokumenti, medtem
ko se resni primeri nasilja in zlorab v domovih, stanovanjskih skupinah ali drugih institucijah ne preganjajo dosledno."
Prof. Dr. Uwe Tewes je diplomirani psiholog in je bil dolga leta vodja oddelka za medicinsko
psihologijo na Medicinski fakulteti v Hannovru.
Je tudi sodni izvedenec v družinskih in kazenskih postopkih ter mediator na družinskih sodiščih.
Zaradi svojega dela kot sodni izvedenec in v kazenskih postopkih, ki vključujejo otroke, žrtve nasilja, ima vpogled v celotno
tematiko ter lahko natančno in izčrpno opozori na zlorabe.
Kaj pa sorazmernost ukrepov?
Ali je pri tem resnem posegu v družino pravilno pretehtan dejavnik stroškov in koristi?
Poudarjeni so tudi negativni učinki, kot so stres ali motnje navezanosti, ki dejansko ne
bi smeli biti večji od pričakovanih koristi.
Prof. dr. Uwe Tewes je v svojem predavanju z naslovom "Psihološki stres in posledična zdravstvena škoda pri
otrocih po prevzemu v oskrbo" osvetlil vse to in še več.
Društvu Axion Resist se zahvaljujemo za dostop do te pomembne predstavitve, ki je bila posneta v okviru
njihovega kongresa na temo "Kako je v resnici videti državna zaščita za družine?" je bil posnet.
Pomagajte nam, dragi gledalci, in razširite glas o tem programu.
Spoštovani gospod Christidis in gospa Christidis, poznamo se že kar nekaj časa.
Najlepša hvala za prijazne besede. Majhen popravek:
Nisem študiral medicine, imel sem katedro za medicinsko psihologijo, vendar sem po poklicu psiholog.
O tem, kar ste navedli v uvodu, lahko iz svojega strokovnega znanja povem le malo.
Vendar je skupno ozadje - imate popolnoma prav - problem sekundarne ogroženosti otrok in ogroženosti države.
Z drugimi besedami, težave, ki jih ustvarjajo otroci, ki bi jim dejansko morali pomagati, ustvarjajo
tisti, ki se pretvarjajo, da želijo tem otrokom pomagati.
To pravim povsem nepristransko. Svojo nalogo zdaj vidim tudi v tem, da najprej na kratko predstavim scenarij, kar
zadeva otroke, v tem primeru pa ne toliko starše, čeprav je to seveda vedno bila moja poklicna skrb.
Zakaj si lahko dovolim govoriti o tem?
To je posledica ustreznih poklicnih izkušenj, ki jih imam.
Večino let sem delal na področju psihiatrije, klinične psihologije in nazadnje tudi medicinske
psihologije - večinoma na Medicinski univerzi v Hannovru.
To je bilo s polnim delovnim časom, s krajšim delovnim časom, kot sem rekel, kot sodni izvedenec, nato pa tudi
kot predavatelj zakonsko predpisanega usposabljanja za otroke in mladostnike ter psihoterapevte.
Tudi pri nadaljnjem usposabljanju strokovnjakov s področja družinskega prava, zlasti sodnikov,
odvetnikov, izvedencev in služb za varstvo mladih.
Vedno se mi je zdelo pomembno, da združujem različna strokovna področja.
Organizirali smo tudi nekaj dogodkov, ki so zelo dobro uspeli in pri katerih so sodelovale vse stranke, vse skupine.
Strokovno znanje na tem področju, kot sem dejal, kot sodni izvedenec za - konkretno za to področje, hotel sem reči
- izvedenec v primerih skrbništva nad otroki in v kazenskih postopkih, ki vključujejo otroke, žrtve nasilja.
Nato pri svetovanju staršem in otrokom v primerih nasilja v družini. Na našem inštitutu smo imeli svetovalno središče.
pri svetovanju centrom za rejništvo, kako zagotoviti otrokom prijazne pogoje, in pri nadaljnjem usposabljanju strokovnjakov
o vprašanjih, povezanih s sekundarno ogroženostjo otrok.
Kako se lahko temu izognejo?
Pogosto se niti ne zavedajo, kaj natančno tam počnejo.
Izziv, ko se pojavi vprašanje, ali je treba otroka prevzeti v oskrbo zaradi nevarnosti za otrokovo
dobrobit, je, da morajo strokovnjaki z naslednjih področij običajno sodelovati pri iskanju rešitev:
Na eni strani so strokovnjaki iz sistema družinskih sodišč, tj. sodniki, državno tožilstvo in policija, upravna sodišča
in varstvo otrok, tj. uradi za mladino, ter zdravstveni sistem, na primer sodna medicina ali psihološka ocena.
To je zelo pisan spekter in nimajo veliko skupnih usposabljanj.
Za te skupine je tudi malo skupne literature.
Glavni problem, ki me pri tem zanima, je, da ukrepi, ki jih sprejme sistem pomoči, vedno ustvarjajo
dodatna, tj. sekundarna bremena za prizadete otroke.
V mislih imam zlasti stres, ki ga povzročajo ukrepi, ki jih je pogosto treba izvajati v težkih
okoliščinah in so lahko travmatična izkušnja za zadevne otroke.
To ni nujno v vsakem primeru. Lahko pa je.
To je vedno povezano z razpadom vezi in odnosov, kar lahko še posebej negativno vpliva na nadaljnji razvoj teh
otrok, pa tudi na njihove stalne strahove in negotovost glede njihovih pričakovanj v prihodnosti.
To še ni vse, vendar je tu nekaj zanimivosti.
Ko morate ali želite tehtati med seboj tako različne stvari, vedno naletimo na dilemo, da morate prepoznati različna tveganja
in jih povezati med seboj, ki niso neodvisna druga od druge.
Pri vsakem ukrepu je treba najprej preučiti, ali je pričakovana korist v razumnem sorazmerju s
posledičnimi obremenitvami, ki so vedno povezane z njim.
Če se otroci v teh okoliščinah odzivajo opazno, je pogosto težko ugotoviti in
utemeljiti dejanske vzroke za njihovo opazno vedenje.
Če so ta posledična bremena prevelika, lahko govorimo tudi o sekundarnem tveganju za otrokovo
blaginjo zaradi nepravilnega ravnanja podpornega sistema.
Najprej si oglejmo ciljno skupino, o kateri govorimo. Kakšni so otroci?
Leta 2024 je bilo v Nemčiji zaradi ogroženosti blaginje v oskrbo prevzetih približno 40.000 otrok in mladostnikov.
Poleg tega je bil podporni sistem, ki je bil za to odgovoren, ogrožen zaradi približno 30 000
prihodov mladoletnih migrantov brez spremstva.
To je povsem razumno, nisem kritičen, vendar je to treba upoštevati.
Po podatkih Zveznega statističnega urada bo leta 2023 v domovih ali rejništvu živelo 215.000 otrok.
Psihološko pomembno pa je, da je približno polovica do dve tretjini otrok iz te ciljne skupine v odrasli
dobi močno obremenjenih s hudimi težavami v duševnem zdravju, v nekaterih primerih celo kronično.
Pravila igre, v skladu s katerimi so strukturirana dejanja v tem sistemu pomoči, so določena z zakonom.
Prvič, gre za ustavno predpisane temeljne pravice z različnimi pravicami in obveznostmi vpletenih akterjev.
Najprej temeljna pravica otroka ali otrok, da jih vzgajajo in zanje skrbijo starši.
Tako je, o tem se ne morete pogajati.
Potem pravica staršev do otrok, saj je po mnenju Ustavnega sodišča na splošno v otrokovo
korist, če otrok živi s starši in ne s tujci.
In končno, tretjič, dolžnost države, da zaščiti otroke in zagotovi, da se starši, ki ne izpolnjujejo svojih
dolžnosti, spodbujajo k izpolnjevanju svojih dolžnosti.
Pravne zahteve za sprejem otrok v oskrbo so prav tako precej pregledne.
Ni veliko za razpravljati.
Najprej mora biti jasno, da obstaja trajnostno tveganje.
To pomeni, da mora znatna škoda obstajati ali pa je razumno verjetno, da bo nastala.
Poleg tega mora biti ukrep sorazmeren.
To pomeni, da ne sme obstajati možnost posredovanja z blažjimi sredstvi, na primer z
ambulantnimi ukrepi ali premestitvijo k sorodnikom.
Na koncu je treba pretehtati stroške in koristi.
To pomeni, da možnost negativnih učinkov, kot sta stres in motnje navezanosti, ne sme
biti večja od pričakovanih ali želenih koristi.
In končno, kar se vedno spregleda, ta ukrep mora biti nujen v posameznem primeru. Poleg tega mora biti primeren.
To so pravni in ne psihološki izrazi.
Te so opredeljene tudi v sodni praksi.
Prav tako je spregledano, kje je v takih primerih dokazno breme.
Dokazno breme za nujnost prevzema otroka v oskrbo nosi urad za mladino ali družinsko sodišče.
Po mnenju Zveznega ustavnega sodišča organi od staršev ne smejo zahtevati, da predložijo
pozitivno dokazilo o svojih starševskih sposobnostih.
Ne želim se zdaj ukvarjati s konkretnimi primeri.
Prikimavate, da se to v vsakdanjem sodnem življenju redko zgodi, tega mi tu ni treba posebej poudarjati.
In končno, po mnenju Zveznega ustavnega sodišča država ne sme nadomestiti starševske
odgovornosti s svojimi predstavami o primerni vzgoji otrok.
Včasih ste presenečeni, ko preberete sodne odločbe, ki so bile sprejete.
Toda to so zakonske zahteve, to ni nekaj, kar sem si izmislil jaz ali nekateri psihologi v svojem slonokoščenem stolpu.
Zvezno ustavno sodišče to povzema z besedami, da so starši in njihovi socialno-ekonomski življenjski
pogoji del otrokove usode in življenjskega tveganja.
Vendar so takšni ukrepi vedno povezani s tveganji pri sprejemanju odločitev.
Ta tveganja pa seveda spodbujajo tudi neuspešno izvajanje predpisov.
Naj s primerom pojasnim dve vrsti napak.
O tem zdaj ne želim preveč poglobljeno razpravljati.
Prvi je opustitev intervencij, ki so bile dejansko nujno potrebne.
To je tisto, kar v tisku vedno sproži veliko odmevov.
Hamburg 2005: sedemletna Jessica doma umre od lakote, čeprav so tretje osebe večkrat poročale o zanemarjanju.
2007 Darry, Schleswig-Holstein: pet otrok je umrlo, ker organi niso upoštevali
informacij tretjih oseb o materini duševni bolezni.
2012 Hamburg: deklica Claudia Chantal je umrla zaradi prevelikega odmerka metadona, potem ko
je več let ignorirala informacije tretjih oseb.
V Schwarzwaldu leta 2015: triletni Alessio je umrl, ker oblasti niso upoštevale zdravniških poročil o slabem ravnanju.
Samo osebna pripomba. To so torej tudi moje izkušnje, ki se jih ne bom znebila do konca
življenja in na katere sem mislila tudi nocoj.
Kje ste bili priča, del tega sistema, ki tega ni mogel preprečiti?
Tudi če sodelujete, sploh niste pooblaščeni, da bi delovali kot strokovnjak.
To so smrtne žrtve in v nekaterih primerih v določenih okoliščinah je to le vrh ledene gore.
O tem bi vam lahko pripovedoval ure in ure. A za zdaj pustimo to.
O tem lahko tudi razpravljate. Tukaj se ne želim poglobiti v to.
Seveda pa so tudi organi neuspešni, ko gre za lahkomiselne in prezgodnje posege, ki otrokom povzročijo nepopravljivo škodo.
Omejil se bom na primer, ki ga verjetno vsi poznate.
V devetdesetih letih prejšnjega stoletja je v medijih precej prahu dvignil tudi tako imenovani škandal o zlorabi v Wormsu.
Večina ljudi ve, kaj pomeni ta primer, v katerem so bili številni otroci sprejeti v oskrbo na podlagi lažnih izjav
nekvalificiranega uslužbenca vrtca, samooklicanega strokovnjaka, sodni postopki pa so se nato vlekli več let.
To vas prav tako vodi v obup. Na mizo dobite primer.
Da, kako to, da je otrok zdaj v domu v grozljivih okoliščinah?
Da, ker je učitelj nekoč poklical urad za mladino iz kakršnegakoli razloga, nič dramatičnega, in je uslužbenec urada
za mladino, namesto da bi se obrnil na strokovno pomoč, na primer na otroško in mladostniško psihiatrijo, preprosto poklical
samooklicano svetovalno središče, kaj storite v takih primerih?
Da, vedno priporočamo, da otroka vzamete v oskrbo.
Potem pa se ustvarijo dejstva, ki jih je težko razrešiti in ki so se utrdila.
Na hitro si oglejmo druga siva področja, ki povečujejo tveganje za napačne presoje.
V zadnjih letih se vse več pozornosti namenja čustveni ogroženosti otrok zaradi čustvene zlorabe.
Ne želim zanikati, da so lahko otroci tudi duševno zlorabljeni ali psihično trpinčeni. To sploh ni bistvo.
Vendar so težje naloge na tem področju resnično slabo opredeljene.
Vsi vpleteni strokovnjaki imajo ogromno manevrskega prostora, da si to razlagajo v skladu s svojimi možnostmi.
Pravna varnost zadevnih otrok in staršev pa je zlasti na tem področju skoraj nična.
To običajno vodi v pretirano uporabo psihiatričnih diagnoz za otroke in starše s strani
strokovnjakov, ki nimajo nobenega diagnostičnega znanja.
Mladinski delavec, ki se je nekoč udeležil usposabljanja ob koncu tedna, je dejal.
Materi je postavila diagnozo histrionske osebnostne motnje in tako naprej.
Po potrebi se pridobi zdravniško mnenje psihiatra, ki ni seznanjen s forenziko.
Preprosto vpraša in se četrt ure pogovarja z žensko ter potrdi diagnozo za potrebe urada za
mladino, ki jo običajno lahko in sme postaviti le ona.
Danes nikakor ne, vendar se to vprašanje še vedno lahko postavi, če ste se več mesecev temeljito seznanjali s to osebnostjo.
Poleg tega je tu še pomanjkanje strokovnega znanja za strokovni pregled takšnih referenc. To sem pravkar pričakoval.
In končno, obstaja tudi uveljavljanje razlagalne suverenosti samooklicanih strokovnjakov in lobističnih skupin.
To je široko področje. Morda se bomo k temu še vrnili.
K čemu vodi takšna patologizacija vpletenih ljudi, če povem nekoliko anekdotično?
To na primer vodi do tega, da se otrokom, ki zavračajo enega od staršev, diagnosticira sindrom
starševske odtujenosti, čeprav imajo za to dobre razloge.
Ali da so otroci, ki imajo posebno tesen in kakovosten odnos z enim od staršev, označeni kot starševski.
Zlasti nekatere mame težko najdejo razumno ravnovesje.
In da je ljubezni preveč, preveč ljubezni, celo s strani lastne matere, sem se tudi jaz v svoji starosti
zavedel šele v zadnjih letih. To mislim ironično, oprostite.
Ali pa matere in očete, ki jih v pogovornem jeziku imenujemo helikopterski starši, kar
za te otroke prav tako ni najbolj prijetno.
Ker so ti starši zelo zaskrbljeni zaradi zdravja svojih otrok, jim nenadoma diagnosticirajo sindrom Munchausen-by-proxy.
Otroke morate vzeti v oskrbo.
V takih primerih je treba upoštevati tudi ranljivost zadevnih otrok.
Že prej sem povedal, da to niso le navadni otroci.
Skupina tveganja je močno obremenjena z morebitno predhodno škodo, ki je niso vedno povzročili starši.
Obstajajo epidemiološke študije o otrocih, zanemarjenih ali zlorabljenih otrocih.
Pogosto se pojavijo naslednje motnje:
tesnoba, depresija, agresivno-desocialne motnje, hiperkinetične motnje, kot je ADHD, motnje navezanosti, posttravmatske stresne
motnje, samopoškodovalno vedenje, samomorilska nagnjenja, zloraba snovi ali celo psihosomatske težave, kot so
na primer motnje spanja in povečano zaznavanje bolečine.
Pogostost je od 50 do 75 odstotkov teh otrok.
Diagnostična dilema pa je, da ima lahko vsaka od teh motenj tudi povsem različne vzroke.
To ni dokaz zlorabe.
Motnjo je lahko sprožila ali poslabšala tudi ločitev od družine, na primer.
Ta motnja pogosto izgine v letu ali dveh po tem, ko je bil otrok prevzet v oskrbo.
In potem vsi rečejo, aha, dobro je, da smo otroka prevzeli v varstvo.
Ne, ker ta motnja po prevzemu v oskrbo ni dokaz za izkušnjo slabega ravnanja, saj takšni simptomi pogosto
spontano izzvenijo, tudi če jih ni povzročilo slabo ravnanje.
Na kratko si oglejmo dejanske objektivne dejavnike stresa, ki so povezani s skrbništvom.
Zato so stanja večinoma ali skoraj vedno travmatična.
Akutni ukrepi v vsakem primeru.
Nekatere otroke iz šole pobere policija ali pa nenadoma na vratih stojijo neznanci in rečejo: zdaj te bomo odpeljali.
Poleg tega vedno obstaja ločitev. In ločitev vedno vodi do kasnejših motenj.
Tudi če otroci trpijo zaradi svojih staršev, je treba upoštevati, da lahko ločitev od teh staršev privede do ločitvenih motenj.
To je treba jasno ločiti in oceniti ločeno.
Po ločitvi otroci običajno nimajo dovolj priložnosti za vzpostavljanje odnosov in
vezi. To pomeni, da padejo v globoko luknjo.
Potem neustrezna zdravstvena ali terapevtska oskrba.
Pogosto se spregledajo škodljivi vplivi okolja drugih otrok v centru in okolja, v katerem se znajdejo
otroci, ki jih je treba zaščititi pred izvornim okoljem.
Ali zaradi stigmatizacije v šoli, na primer, da si domači otrok ali kaj podobnega, zaradi dodeljevanja vlog.
Te poznejše psihološke reakcije spremljajo tudi številne druge motnje. Na splošno so to predvsem prilagoditvene motnje.
V skladu z diagnostičnim priročnikom so prilagoditvene motnje zdaj akutne motnje, ki jih povzročijo stresni
življenjski dogodki ali drastične življenjske spremembe.
Značilni simptomi takšnih poznejših reakcij so strahovi, tesnoba, občutek nemoči, motnje socialnega vedenja, nesocialno vedenje,
agresivnost, žalostne reakcije do hospitalizacije, regresivno vedenje, sesanje palca, močenje postelje, otroško govorjenje.
Drugi skupni izraz za značilne poznejše reakcije so s travmo povezane motnje.
Številni od teh otrok so zaradi ukrepa tudi travmatizirani.
Posledice travme so reakcije na izredne grožnje, ki jih otrok doživlja kot katastrofalne in ki vodijo v globok obup.
Značilni simptomi so intenzivno doživljanje strahu, nemoči in groze, ki so pogosto povezani z vznemirjenim vedenjem otrok.
Za takšno vedenje so nato ponovno krivi starši, čeprav je bil vzrok ukrep.
To sem pogosto opazil med ocenjevanjem.
To je težko pojasniti uradu za mladino, sistemu pomoči na splošno ali celo sodišču.
Kaj potrebujejo ti ranljivi otroci? Potrebujejo dobro organiziran odziv v nujnih primerih.
Tega ni mogoče zanikati.
Po prevzemu v oskrbo potrebujejo zaupen odnos z zanesljivim skrbnikom.
In potrebujejo življenjsko perspektivo, ki ustreza njihovim osebnim potrebam in zmožnostim.
Kadarkoli sem se ukvarjal s temi primeri, sem jih vedno obiskal na kraju samem, v rejniških družinah, v
varstvenih ustanovah. Takšnim ustanovam sem tudi svetoval.
Zagotovo obstajajo dobre organizacije, ki se ne upirajo nasvetom in želijo delati na sebi.
Vendar sem spoznal okoliščine. Poznam tudi okolje na starševskih območjih, ki je včasih strašljivo.
Toda to, kar sem spoznal v domovih za ostarele, bi bilo vredno samostojne knjige.
Nato pa seveda čim prej pojasniti načrtovano trajanje ukrepa in zagotoviti, da se takoj sprejmejo potrebni terapevtski ukrepi.
Še pred nekaj leti so bili trije otroci v oskrbi. Razlogi so bili neumni.
Nato sem jih obiskal v domu in vsi trije otroci so imeli dedno bolezen.
Odvzeli so jih, ker so se starši premalo borili proti temu.
V treh letih, ko pravijo, da se še vedno trudimo, se ni zgodilo nič.
Na kratko bi ga predstavil takole.
Obstajata dva vira pomanjkljivega vedenja.
Prvi so sistematične napake, ki jih posamezna vključena področja ustvarjajo zaradi svojih posebnih delovnih pogojev.
Drugi del, drugo področje, pa so sistemske napake.
To pomeni, da se lahko stvari še bolj zapletejo, če sodelujejo tudi pri iskanju rešitev.
Za trenutek ostanimo pri primanjkljajih, značilnih za posamezne predmete.
V primeru sodišč je to seveda zelo povzeto in poenostavljeno, vendar v tej epizodi v bistvu drži.
Primanjkljaji na sodiščih so pogosto v tem, da ustavne zahteve za oceno tveganja niso
dovolj upoštevane ali da se napačno razlagajo.
In da se odgovornost za pravno normativno presojo posameznega primera, ki jo lahko opravijo le
pravniki, torej le sodišča, z veseljem prenese na druge.
Na primer na urad za mladino ali k psihološkim strokovnjakom, ki tega ne morejo in ne smejo storiti.
Vendar sodišče nato prevzame njihovo pravno presojo.
Potem z uradi za mladino, ki zahtevajo enostransko suverenost razlage zase.
ki natančno vedo, kaj je najboljše. In vam ne dovolijo, da bi se o tem pogovarjali z njimi.
in ki pri dodeljevanju otrok v varstvene ustanove ne upoštevajo predvsem potreb otrok,
temveč pogosto tudi poslovne interese ponudnikov.
To je samostojna tema. Seveda.
Nekateri otroci dobijo 30.000 evrov na mesec.
Objekte zamenjajo vsakih šest mesecev.
Tu so še skrbniki ad litem. Procesni svetovalci - veste, kaj so, ni mi treba razlagati - prihajajo iz različnih poklicnih skupin.
Zato imajo tudi različna stališča.
Vendar njihove ocene starševskih starševskih spretnosti in podpornih kompetenc pogosto nimajo dejanske utemeljitve.
Namesto da bi se oprli na preverjena dejstva, se zanašajo na subjektivna mnenja.
Pri tem imajo občasno pomembno vlogo tudi nepomembni razlogi.
Na primer želja po sankcioniranju slabega vedenja staršev.
Nekateri sodniki prenesejo veliko odgovornosti.
Na kongresu, ki sem ga nekoč imel, je sodnik prišel z roko v roki z mlado damo in jo predstavil:
"In to je moj skrbnik ad litem," naj bi predaval.
"Brez svojih pravnih svetovalcev ne storim ničesar več."
Nisem si mogel kaj, da ne bi izrekel pripombe, ki jo je nato izrekel pred občinstvom.
"Aha, vedno sem mislil na skrbnika ad litem, na skrbnika otroka in ne na sodnika."
To ni tako preprosto, vendar je v bistvu zadela bolečo točko.
Strokovnjaki, in sicer strokovnjaki brez strokovnih izkušenj, s takšnimi skupinami tveganja.
Tega ne imenujemo strokovno znanje na terenu.
To pogosto vodi v napačno diagnostiko ter napačne ocene tveganja in napovedi.
Stranke, tj. uradi za mladino in sodišča, imajo seveda raje strokovnjake, ki so bolj nagnjeni k temu, da
za nazaj potrdijo vnaprejšnja mnenja sistema pomoči.
Pri tem se omejijo na precej površne psevdo-teste in na splošno ignorirajo nasprotujoče si rezultate.
Zato je zlasti to področje hvaležno za ljudi, ki bi radi postali strokovnjaki, vendar še nimajo strokovnega znanja
, saj tudi vedo, da bodo, če bodo pisali po ustih sodnikov ali urada za mladino, dobili nove naloge.
Tu so še strokovnjaki za zaščito otrok, ki niso ustrezno usposobljeni za delo z močno obremenjenimi
ali celo travmatiziranimi otroki in zato sploh ne razumejo, kaj se dogaja v otrocih.
Kako vzpostaviti podporni odnos z njimi, da bi jih lahko spremljali v težkem prehodnem obdobju ali jih
po potrebi pripravili na vrnitev v izvorno družino.
In končno, ustanove za oskrbo, ki dajejo prednost poslovnim interesom in pogosto dodeljujejo svoja mesta otrokom,
s katerimi so zaradi posebnih zahtev sami preobremenjeni.
Kot sem že povedala, to pogosto privede do paradoksalnih situacij, ko otroci s posebno hudimi motnjami, ki so odvzeti iz
družin, ker otroci niso izkoristili terapevtske pomoči ali je niso prejeli - ni je lahko najti -, nato
ostanejo tudi brez terapevtske oskrbe v rejniški družini.
In končno, slabosti sistema.
Z drugimi besedami, če se opravi uradna preiskava o dobrobiti otroka, se aktivira obsežen sistem pomoči, katerega nekateri
akterji niso dovolj usposobljeni in ki je prav tako dovzeten za prikrito doseganje soglasja ali boj za
interpretativno suverenost, tako da je nadaljnja usoda zadevnih otrok pogosto podobna loteriji.
Otroci, ki potrebujejo pomoč, so zanemarjeni.
Drugi otroci so brez potrebe preobremenjeni ali celo travmatizirani.
Ukrepi, katerih namen je bil dejansko zmanjšati obremenitev otrok, so postali dodatna obremenitev.
Prišel bom do povzetka - potrebujem še pet minut, da povzamem glavne točke.
Prvič, postopki potekajo zelo počasi.
Trenutni institucionalni in pravni okvir je tako neustrezen, da se je skoraj nemogoče izogniti
velikim dodatnim bremenom za te ranljive otroke.
Po prevzemu otrok v oskrbo pogosto pride do dolgih zamud pri odločanju in začetku izvajanja podpornih ukrepov, saj postopki
na uradih za mladino in sodiščih zaradi preobremenjenosti in pomanjkanja sredstev včasih trajajo predolgo.
Tudi psihološki strokovnjaki potrebujejo več mesecev, da opravijo svojo oceno.
To pogosto pomeni, da morajo otroci večkrat zamenjati rejniško družino: od nadomestne rejniške družine do prve rejniške
družine, ki je nato preobremenjena, sledi druga rejniška družina.
To pogosto povzroči dodatne zamude, dodatne obremenitve pa nastanejo, kadar teče tudi kazenski postopek, kazenski
postopek proti staršem ali tretjim osebam, in morajo družinska sodišča nato čakati na izid kazenske preiskave.
Pri starejših otrocih bo morda potrebna psihološka ocena.
V tem času se strokovni delavci z otroki ne smejo podrobno pogovarjati o dejavnikih stresa.
Vstopite v težave z državnim tožilstvom.
Priložnosti za sodelovanje, v tem času pa se tudi ne smejo pogovarjati z otroki o podpori.
Možnosti za sodelovanje s starši pri trajnostnem načrtovanju ukrepov oskrbe in podpore so tako vedno zelo omejene.
In če se pozneje izkaže, da je sum proti staršem neutemeljen, se lahko medtem že zgodi nepopravljiva odtujitev, zlasti pri majhnih
otrocih, kot na primer v primeru škandala z zlorabami v Wormsu.
Večina otrok se ni več vrnila domov.
Druga točka je preobsežen sistem pomočnikov.
Pri razjasnjevanju vprašanja potrebnih in ustreznih ukrepov za otroka običajno sodeluje več
oseb in institucij z različnimi kvalifikacijami.
Zlasti starši kot prizadete stranke v postopku s svojimi strankami v postopku. To je ena stranka.
Tu so še sodišča, uradi za mladino, skrbniki otrok, psihološki strokovnjaki, strokovnjaki za podporo družini in zaščito otrok.
Do zamud lahko pride zaradi različnih mnenj, ki pogosto vodijo v tekmovanje za razlagalno suverenost.
Po drugi strani pa je pogosto mogoče opaziti prikrito doseganje soglasja, ki se nato prenese v predpise, celo v
tiste predpise, ki so manj usmerjeni k potrebam otrok kot pa k koristim strokovnih akterjev.
Navsezadnje ne smete pozabiti, da pravni svetovalci, izvedenci, ustanove za oskrbo, pomoč
družini, vsi ti zaslužijo denar od postopka.
Takšne odvisnosti spodbujajo pripravljenost sprejeti ureditev, ki ni v prvi vrsti v korist otroka.
Medtem je v medijih vse več poročil, ki opozarjajo na napake na vseh področjih, in precej kritik na račun oblasti, katerih
akcijski pristop se včasih zdi manj kot skrb in bolj kot paternalizem, saj je osebje pogosto slabo usposobljeno in se
potem zateka k pripovedim lobističnih skupin ali standardnim argumentom pri neformalnem doseganju soglasja,
ki ne upoštevajo več posebnosti posameznega primera.
Vse te temeljne odločitve z besedilnimi moduli zdaj poznate na pamet, če ste prebrali obrazložitvene memorandume.
Poleg tega premalo upoštevamo ranljivost otrok.
Za vsakega otroka je prevzem v oskrbo povezan s hudim psihološkim stresom in prizadetostjo.
Do dve tretjini teh otrok je že močno obremenjenih in se zato na te ukrepe odzovejo še posebej občutljivo.
Ne bi smeli dvomiti, da je odvzem otrok v oskrbo lahko potreben zaradi njihove zaščite.
Vendar pa so takšni ukrepi upravičeni le, če je po eni strani otrokom mogoče zagotoviti dolgoročno varnost in če je
zagotovljeno, da ti ukrepi izpolnjujejo zahteve, ki jih ti posebni otroci v posameznih primerih postavljajo svojim skrbnikom.
V sedanjih razmerah je usoda teh otrok bolj loterija, saj rezultati takšnih ukrepov niso
preveč spodbudni, slabosti sistema pa so očitne.
Poleg ali po že tako velikih obremenitvah v prejšnjem okolju se mnogi od teh otrok soočajo še s pomanjkljivostmi sistema, ki sploh
ne more izpolniti svojega mandata, da bi pomagal v tej obliki.
In nenazadnje, to je bilo tudi moje področje dela v medicini, tudi moje interesno področje: vodenje kakovosti.
Zato na teh področjih ne morete pričakovati kakovostne ozaveščenosti.
To pomeni, da sodniki pravijo, da je naše merilo kakovosti pritožbeni postopek.
Povedo nam, kdaj smo naredili napako, česar seveda na teh področjih običajno ne pričakujemo.
Z drugimi besedami, pomanjkanje zavedanja o kakovosti.
Na tem področju trenutno ni znakov velike reformne vneme.
Kontrole kakovosti sploh ni.
Največji zaslužkarji v tem netransparentnem poslu so neustrezno usposobljeni strokovnjaki z nenavadno visokimi dohodki.
Hammer je to ekstrapoliral in ugotovil, da skupni stroški strokovnjakov znašajo več kot dve milijardi
evrov na leto, in to ne samo za sprejem otrok v oskrbo.
Ni mi treba razlagati, da to ni delo velikega števila posameznikov, ampak je rezultat zelo usmerjenega lobiranja.
Drugi dejavnik stroškov so seveda ustanove za oskrbo, ki so zaradi višjih stroškov oskrbe še posebej
zainteresirane za otroke, ki so pod velikim stresom, in jih seveda zadržijo pri sebi čim dlje.
Potem imajo tudi svoje psihologe, ki delajo v tej ustanovi in seveda pišejo tisto, kar je v prid interesom ustanove.
Prav tako nimajo velikega interesa, če lahko tako zaključim, da bi kakor koli podpirali
stike teh otrok z njihovimi izvornimi družinami.
Zahvaljujem se vam za pozornost in vam želim še naprej uspešno delo.
Ali poznate kakšen primer nezakonitega pridržanja?
Nato jih vpišite na spletnem mestu vetopedia.org/sl/en/withdrawal.
Povezavo najdete pod tem programom.