"Myndigheterna riktar ofta in sig på familjer för triviala saker - som uppfostringsstilar, skolproblem eller ofullständiga
dokument - medan allvarliga fall av våld och övergrepp i hem, boendegrupper eller andra
institutionella sammanhang inte konsekvent åtalas." .
Prof Dr Uwe Tewes är legitimerad psykolog och var under många år chef för avdelningen för
medicinsk psykologi vid Hannovers medicinska fakultet.
Han är också rättsmedicinsk expert i familje- och straffrättsliga förfaranden och medlare i familjedomstolar.
Genom sitt arbete som sakkunnig i domstol och i brottmål som rör barn som utsatts för våld har han en inblick i hela ämnet och
kan på ett korrekt och utförligt sätt peka på missförhållandena.
Hur är det med proportionaliteten i åtgärderna?
Är kostnads-nyttofaktorn korrekt avvägd för detta allvarliga ingrepp i familjen?
De negativa effekterna, såsom stress eller anknytningsstörningar, som egentligen inte borde vara
större än de förväntade fördelarna, lyfts också fram.
Prof Dr Uwe Tewes belyser allt detta och mer därtill i sin föreläsning: "Psykologisk stress och
påföljande hälsoskador hos barn efter omhändertagande".
Vi vill tacka Axion Resist för att de gör denna viktiga presentation tillgänglig, som spelades in som en
del av deras kongress på temat "Hur ser statens skydd för familjer ut i verkligheten?" spelades in.
Hjälp oss, kära tittare, och sprid budskapet om detta program.
Kära herr Christidis och fru Christidis, vi har känt varandra ganska länge.
Tack så mycket för dina vänliga ord. En liten korrigering:
Jag har inte studerat medicin, jag hade en professur i medicinsk psykologi, men jag är psykolog till yrket.
Jag kan inte säga så mycket utifrån min egen expertis om det ni har redovisat här i inledningen.
Men den gemensamma bakgrunden - du har helt rätt - är problemet med sekundär fara för barn och fara för staten.
Med andra ord, de problem som skapas för de barn som egentligen borde få hjälp, skapas av dem som låtsas vilja hjälpa dessa barn.
Det säger jag helt opartiskt. Och jag ser också min uppgift nu som att inledningsvis ge en kort översikt av scenariot när det
gäller barnen, inte så mycket föräldrarna i det här fallet, även om det naturligtvis
alltid har varit min professionella angelägenhet.
Varför kan jag tillåta mig att prata om det?
Detta beror på den relevanta yrkeserfarenhet jag har.
Jag arbetade inom psykiatri, klinisk psykologi och slutligen även inom medicinsk psykologi under de flesta av
åren, huvudsakligen vid Medical University i Hannover.
Det var heltid, deltid, som jag sa, som rättsmedicinsk expert, sedan också som föreläsare i lagstadgad
utbildning för barn och ungdomar och psykoterapeuter.
Även i vidareutbildningen av specialister på familjerätt, särskilt domare, advokater, experter och ungdomsvårdstjänster.
Det har alltid varit viktigt för mig att sammanföra de olika specialistdisciplinerna.
Och vi har också organiserat några evenemang som gick mycket bra, där alla parter, alla grupper var involverade.
Den ämnesspecifika expertisen, som jag sa, som ett av domstol utsett expertvittne för ett - specifikt för detta ämne,
menade jag - expertvittne i vårdnadsmål och i straffrättsliga förfaranden som rör barn som utsatts för våld.
Sedan med rådgivning till föräldrar och barn i fall av våld i hemmet. Vi hade ett rådgivningscenter på vårt institut.
Rådgivning till fosterhem om hur förhållandena där kan göras barnvänliga och vidareutbildning av
yrkesverksamma i frågor som rör sekundär fara för barn.
Vad kan de göra för att undvika detta?
De inser ofta inte ens vad de gör där i detalj.
Utmaningen när frågan uppstår om det är nödvändigt att omhänderta ett barn på grund av risk för barnets välfärd är
att yrkesverksamma från följande områden vanligtvis måste arbeta tillsammans för att hitta lösningar:
Å ena sidan finns det specialister från familjedomstolssystemet, dvs. domare, åklagarmyndigheten och polisen,
förvaltningsdomstolarna och barnskyddet, dvs. ungdomsvårdsbyråerna och hälso- och sjukvårdssystemet,
t.ex. rättsmedicin eller psykologisk bedömning.
Det är ett mycket färgstarkt spektrum och de har inte mycket till gemensam utbildning.
Det finns inte heller mycket gemensam litteratur för dessa grupper.
Det kärnproblem som jag tar upp här är att de åtgärder som hjälpsystemet vidtar alltid skapar
ytterligare, dvs. sekundära, bördor för de barn som drabbas.
Jag tänker framför allt på den stress som orsakas av åtgärder som ofta måste genomföras under svåra omständigheter och som
kan vara en traumatiserande upplevelse för de berörda barnen.
Det behöver inte vara så i varje enskilt fall. Men det kan vara det.
Det som alltid är förknippat med detta är att band och relationer bryts, vilket kan ha en särskilt negativ inverkan på dessa
barns fortsatta utveckling, liksom på barnens fortsatta rädsla och osäkerhet när det gäller deras framtida förväntningar.
Det är inte allt, men det finns några höjdpunkter.
När man måste eller vill väga så olika saker mot varandra hamnar man alltid i dilemmat att man måste se olika risker och
relatera dem till varandra, som inte är oberoende av varandra.
För varje åtgärd måste det först övervägas om den förväntade nyttan står i rimlig proportion till de
följdkostnader som alltid är förknippade med den.
Om barn sedan reagerar uppseendeväckande under dessa omständigheter är det ofta svårt att identifiera och belägga de
faktiska orsakerna till barnens uppseendeväckande beteende.
Och om dessa följdbelastningar blir för stora talar vi också om en sekundär risk för barnets välfärd på
grund av felaktigt beteende från stödsystemets sida.
Låt oss först ta en titt på den målgrupp vi talar om här. Vilken typ av barn är det?
År 2024 omhändertogs cirka 40.000 barn och ungdomar i Tyskland på grund av att deras välfärd var hotad.
Dessutom utmanades det stödsystem som var ansvarigt för detta av cirka 30.000 ensamkommande minderåriga migranter.
Det är helt rimligt, jag är inte kritisk, men det är något som måste tas med i beräkningen.
Enligt Federal Statistical Office bodde 215.000 barn på institution eller i fosterhem år 2023.
Men det som är psykologiskt viktigt är att cirka hälften till två tredjedelar av barnen i denna målgrupp är
akut, och i vissa fall kroniskt, belastade av allvarliga psykologiska problem i vuxen ålder.
De spelregler enligt vilka åtgärderna struktureras i detta hjälpsystem är fastställda i lag.
För det första finns det de konstitutionellt föreskrivna grundläggande rättigheterna med olika
rättigheter och skyldigheter för de inblandade aktörerna.
Först och främst barnets eller barnens grundläggande rätt att uppfostras och tas om hand av sina föräldrar.
Det är så det är, man kan inte förhandla om det.
Sedan föräldrarnas rätt till sina barn, eftersom det enligt författningsdomstolen i allmänhet är till barnets bästa
att barn bor med sina föräldrar och inte med främlingar.
Och slutligen, för det tredje, statens skyldighet att skydda barn och även att se till att föräldrar som
misslyckas uppmuntras att fullgöra sina skyldigheter.
De rättsliga kraven för att omhänderta barn är också ganska tydliga.
Det finns inte mycket att diskutera.
Först och främst måste det stå klart att det finns en hållbar risk.
Detta innebär att betydande skada måste föreligga eller rimligen kunna förväntas uppstå.
Dessutom måste åtgärden vara proportionerlig.
Detta innebär att det inte får finnas någon möjlighet att ingripa med mildare medel, t.ex.
öppenvårdsåtgärder eller överföring till släktingar.
Och slutligen måste kostnaderna och fördelarna vägas mot varandra.
Detta innebär att risken för negativa effekter som stress och anknytningsstörningar inte får vara
större än de förväntade eller önskade fördelarna.
Och slutligen, och detta förbises alltid, måste åtgärden vara nödvändig i det specifika
enskilda fallet. Och den måste också vara lämplig.
Det här är juridiska termer, inte psykologiska.
Dessa är också operationaliserade i rättspraxis.
Det är också förbisett var bevisbördan ligger i sådana fall.
Bevisbördan för att ett omhändertagande av ett barn är nödvändigt ligger hos ungdomsvårdsbyrån eller familjerätten.
Enligt den federala författningsdomstolen får myndigheterna inte kräva att föräldrar ska
tillhandahålla positiva bevis på sin föräldraförmåga.
Jag vill inte gå vilse i specifika exempel just nu.
Du nickar att detta sällan är fallet i det dagliga domstolslivet, jag behöver inte betona det här.
Och slutligen, enligt den federala författningsdomstolen, får staten inte ersätta
föräldraansvaret med sina egna idéer om lämplig barnuppfostran.
Ibland blir man förvånad när man läser de domstolsbeslut som fattas.
Men det här är lagkrav, det är inget som jag har hittat på eller några psykologer i sitt elfenbenstorn.
Den federala författningsdomstolen sammanfattar detta genom att säga att föräldrar och deras socioekonomiska
levnadsförhållanden är en del av ett barns öde och livsrisk.
Sådana åtgärder är dock alltid förknippade med risker i beslutsfattandet.
Och dessa risker uppmuntrar naturligtvis också till bristande tillsyn.
Låt mig exemplifiera med två typer av misslyckanden.
Jag vill inte diskutera detta alltför djupt nu.
Den ena är att man utelämnat insatser som faktiskt var brådskande nödvändiga.
Det är det som alltid skapar mycket resonans i pressen.
Hamburg 2005: Sjuåriga Jessica svälter ihjäl i hemmet, trots upprepade rapporter om vanvård från tredje part.
2007 Darry, Schleswig-Holstein: Fem barn dog på grund av att myndigheterna inte följde upp
information från tredje part om moderns psykiska sjukdom.
2012 Hamburg: Flickan Claudia Chantal dog av en överdos metadon efter att i åratal ha ignorerat information från tredje part.
I Schwarzwald 2015: Treårige Alessio dog eftersom myndigheterna ignorerade läkarrapporter om misshandel.
Bara en personlig kommentar. Så detta är också mina egna erfarenheter, som jag aldrig kommer att bli av med för
resten av mitt liv, och som jag tänkte på igen i kväll.
Var var du ett vittne, en del av det här systemet som inte kunde förhindra det?
Även om du är inblandad är du inte behörig att agera som expert överhuvudtaget.
Och det här är dödsfall, och i vissa fall under vissa omständigheter - det är bara toppen av isberget.
Jag skulle kunna berätta om det i timmar. Men låt oss lämna det där för nu.
Du kan också diskutera det. Jag vill inte gå in på det på djupet här.
Sedan finns det naturligtvis också ett misslyckande från myndigheternas sida när det gäller oseriösa, för tidiga
ingripanden som leder till oåterkalleliga skador på barnen.
Jag begränsar mig här till ett exempel som ni säkert alla känner till.
Den så kallade Wormsskandalen på 1990-talet väckte också stor uppståndelse i pressen.
De flesta vet vad som menas med detta, där ett stort antal barn omhändertogs på grundval av falska uppgifter från en
okvalificerad daghemsanställd, en självutnämnd expert, och domstolsförhandlingarna sedan drog ut på tiden i flera år.
Det driver dig också till förtvivlan. Du får ett fall på bordet.
Ja, hur kommer det sig att barnet nu finns i hemmet, under fruktansvärda omständigheter?
Ja, eftersom en lärare en gång ringde till ungdomsmottagningen av någon anledning, inget dramatiskt, och den anställde på
ungdomsmottagningen, i stället för att vända sig till professionellt stöd, till exempel till barn- och
ungdomspsykiatrin, helt enkelt ringde till en självutnämnd rådgivningsbyrå, vad gör ni i sådana fall?
Ja, vi rekommenderar alltid att barnet tas om hand.
Och då skapas fakta som knappast kan lösas och som har blivit förankrade.
Låt oss ta en snabb titt på andra gråzoner som ökar risken för felbedömningar.
Under de senaste åren har det blivit allt större fokus på emotionell fara för barn på grund av emotionell misshandel.
Jag vill inte förneka att barn också kan utsättas för psykiska övergrepp eller psykologisk misshandel. Det är inte poängen alls.
Men de svåraste inom detta område är verkligen dåligt definierade.
Det finns ett enormt manöverutrymme för alla inblandade yrkesgrupper att tolka detta utifrån sina möjligheter.
Och rättssäkerheten för de berörda barnen och föräldrarna är nästan obefintlig, särskilt på detta område.
Detta leder vanligtvis till en inflationsartad användning av psykiatriska diagnoser för barn och föräldrar av
yrkesverksamma som inte har någon diagnostisk expertis alls.
En ungdomsarbetare som en gång deltog i en helgkurs sa.
Hon diagnostiserade mamman med histrionisk personlighetsstörning och så vidare.
Vid behov inhämtas sedan ett medicinskt utlåtande från en psykiatriker som inte är insatt i rättsmedicin.
Det är bara att fråga och hon pratar med kvinnan i en kvart och bekräftar en diagnos för ungdomsmottagningens
skull, som normalt bara kan och får ställas.
Inte alls idag, men frågan kan och bör fortfarande ställas om du har ägnat månader åt att
noggrant bekanta dig med den här personligheten.
Sedan är det bristen på expertis för att sakkunnigt granska sådana referenser. Det är vad jag just förutsåg.
Och slutligen, anspråket på tolkningsföreträde för självutnämnda experter och lobbygrupper.
Det är ett brett fält. Vi kanske återkommer till det.
Vad leder en sådan patologisering av de inblandade personerna till, och jag säger det anekdotiskt?
Det leder till exempel till att barn som avvisar en förälder får diagnosen parental alienation
syndrome, även om de har goda skäl för detta avvisande.
Eller att barn som har en särskilt nära och högkvalitativ relation till en förälder sedan får etiketten parentifierad.
Det är ganska svårt, särskilt för vissa mammor, att hitta en vettig balans.
Och att det finns för mycket kärlek, för mycket kärlek, till och med från ens egen mor, är något som till och
med jag, på min ålderdom, har insett först på senare år. Jag menar det ironiskt, förlåt.
Eller mammor och pappor som i dagligt tal kan kallas helikopterföräldrar, vilket
inte heller är så trevligt för dessa barn.
Men bara för att dessa föräldrar är mycket bekymrade över sina barns hälsa får de
plötsligt diagnosen Münchhausen-by-proxy-syndrom.
Du måste ta hand om barnen.
Vad som också måste beaktas i sådana fall är de berörda barnens sårbarhet.
Jag sa det tidigare, det är inte vilka barn som helst.
Riskgruppen är tungt belastad av eventuella tidigare skador, som inte alltid orsakats av föräldrarna.
Men det finns epidemiologiska studier på barn, på försummade eller misshandlade barn.
Följande störningar observeras då ofta:
Ångest, depression, aggressiv-dissociala störningar, hyperkinetiska störningar som ADHD, anknytningsstörningar,
posttraumatiska stressyndrom, självskadebeteende, självmordsbenägenhet, drogmissbruk eller psykosomatiska besvär
som sömnstörningar och ökad smärtupplevelse, till exempel.
Frekvensen är 50 till 75 procent av dessa barn.
Det diagnostiska dilemmat är dock att var och en av dessa störningar också kan ha helt olika orsaker.
Detta är inte bevis på övergrepp.
Störningen kan också ha utlösts eller förvärrats av t.ex. separation från familjen.
Denna störning försvinner ofta efter ett eller två år efter omhändertagandet.
Och sedan säger alla: "Aha, det är bra att vi har tagit hand om barnet.
Nej, eftersom denna störning efter omhändertagandet inte är ett bevis på en upplevelse av misshandel, eftersom
sådana symtom ofta leder till spontana tillbakagångar även om de inte har orsakats av misshandel.
Låt oss ta en kort titt på de faktiska objektiva stressfaktorerna i samband med vårdnadstvister.
Förhållandena är alltså övervägande, eller nästan alltid, traumatiserande.
De akuta åtgärderna i varje enskilt fall.
En del av barnen hämtas från skolan av polisen eller så står det plötsligt främlingar i
dörröppningen och säger: "Vi tar dig härifrån nu.
Dessutom sker det alltid en separation. Och en separation leder alltid till efterföljande störningar.
Även om barnen lider av sina föräldrar måste man ta hänsyn till att en separation från dessa
föräldrar kan leda till separationsstörningar.
Detta måste tydligt särskiljas och utvärderas separat.
Efter separationen saknas det vanligtvis tillräckliga möjligheter för barnen att knyta an till varandra och skapa
relationer. Detta innebär att de faller ner i ett djupt hål.
Då otillräcklig medicinsk eller terapeutisk vård.
Skadlig miljöpåverkan från andra barn i förskolan förbises ofta, och den miljö som de barn som
ska skyddas från ursprungsmiljön sedan hamnar i.
Eller genom stigmatisering i skolan, till exempel att du är ett hemmabarn eller något, rollfördelningen.
Det finns också ett antal samtidiga störningar för dessa efterföljande psykologiska reaktioner. I
stort sett handlar det främst om anpassningsstörningar.
Enligt den diagnostiska manualen anses anpassningsstörningar nu vara akuta störningar som orsakas av
stressande livshändelser eller drastiska förändringar i livet.
Typiska symtom på sådana efterföljande reaktioner är rädsla, ångest, känslor av hjälplöshet, störningar i socialt beteende,
dissocialt beteende, aggressivitet, sorgereaktioner upp till sjukhusvistelse, regressivt
beteende, tummsugning, sängvätning, babyprat.
Ett annat samlingsbegrepp för typiska efterreaktioner är traumarelaterade störningar.
Många av dessa barn är också traumatiserade av åtgärden.
Traumaföljder är reaktioner på extraordinära hot som av barnet upplevs som katastrofala och som leder till djup förtvivlan.
Typiska symtom är intensiva upplevelser av rädsla, hjälplöshet och skräck, som ofta är
förknippade med ett upprört beteende hos barnen.
Detta beteende skylls sedan återigen på föräldrarna som ett klandervärt misslyckande, även om det orsakades av åtgärden.
Jag har ofta märkt detta under utvärderingen.
Det är svårt att klargöra detta för ungdomsmottagningen eller hjälpsystemet i allmänhet, eller till och med för domstolen.
Vad behöver dessa utsatta barn? De behöver en välorganiserad akutinsats.
Detta är inte att förneka.
De behöver en förtroendefull relation med en pålitlig vårdare efter att ha blivit omhändertagna.
Och de behöver ett livsperspektiv som uppfyller deras personliga behov och förmågor.
När jag har varit inblandad i dessa fall har jag alltid besökt dem på plats, i fosterfamiljerna, i vårdinrättningarna.
Jag har också gett råd till sådana inrättningar.
Det finns säkert bra organisationer som inte är motståndskraftiga mot råd och som vill arbeta med sig själva.
Men jag har lärt känna omständigheterna. Jag känner också till miljöer från föräldraområdena som ibland är skrämmande.
Men det jag lärde känna på vårdhemmen skulle vara värt en egen bok.
Och sedan naturligtvis att så snabbt som möjligt klargöra åtgärdens planerade varaktighet och se till
att nödvändiga terapeutiska åtgärder vidtas omgående.
För bara några år sedan hade tre barn omhändertagits. Anledningarna var fåniga.
Jag besökte dem sedan på ett hem och alla dessa tre barn hade en ärftlig medicinsk sjukdom.
De togs ifrån dem eftersom föräldrarna gjorde för lite för att motverka detta.
Under de tre år som de säger att vi fortfarande försöker har ingenting hänt.
Jag skulle kortfattat vilja dela upp det så här.
Det finns två källor till bristfälligt beteende.
Det ena är de systematiska fel som de enskilda områdena genererar på grund av sina speciella arbetsförhållanden.
Och den andra delen, det andra området, är systematiska fel.
Det innebär att om de dessutom samarbetar för att hitta lösningar kan det bli ännu mer komplicerat.
Låt oss hålla oss till de ämnesspecifika bristerna för ett ögonblick.
När det gäller domstolarna är det naturligtvis mycket sammanfattat och mycket förenklat, men
det är i allt väsentligt sant i detta avsnitt.
Bristerna i domstolarna består ofta i att de konstitutionella kraven på riskbedömning inte beaktas i
tillräcklig utsträckning eller att de misstolkas.
Och att ansvaret för den rättsnormativa bedömningen av det enskilda fallet, som endast jurister, dvs. endast
domstolar, får göra, sedan gärna delegeras till andra.
Till exempel till ungdomsmottagningen eller till psykologiska experter som inte kan eller får göra detta.
Men domstolen tar sedan över deras juridiska bedömning.
Sedan har vi ungdomsmottagningarna, som gör anspråk på ensidig tolkningsföreträde för egen del.
Som vet exakt vad som är bäst. Och de låter dig inte prata med dem om det.
Och som i samband med fördelningen av barn till vårdinrättningar inte i första hand har barnens behov i
åtanke, utan ofta även vårdgivarnas affärsintressen.
Ett ämne helt för sig självt. Naturligtvis.
Det finns barn som får 30.000 euro i månaden.
Och de byter lokaler var sjätte månad.
Sedan finns det förmyndare ad litem. Processrådgivare - ni vet vad de är, jag behöver
inte förklara - kommer från olika yrkesgrupper.
Och därför också har olika synpunkter.
Deras bedömningar av föräldrarnas föräldraförmåga och stödkompetens saknar dock ofta saklig grund.
I stället för att förlita sig på verifierade fakta förlitar de sig på subjektiva åsikter.
Därvid spelar ibland irrelevanta överväganden också en roll.
Till exempel önskan att sanktionera föräldrars dåliga uppförande.
Och en del av domarna delegerar mycket ansvar.
Vid en kongress som jag en gång höll kom en domare arm i arm med en ung kvinna och presenterade henne:
"Och det här är min förmyndare", han skulle hålla en föreläsning.
"Jag gör inte längre något utan mina juridiska rådgivare."
Jag kunde inte låta bli att göra kommentaren, som han sedan sa inför publiken.
"Just det, jag har alltid trott på förmyndaren ad litem, på barnets förmyndare och inte på domaren."
Det är inte riktigt så enkelt, men i grund och botten träffade det en öm punkt.
Experter, det vill säga experter utan yrkeserfarenhet, med sådana riskgrupper.
Så vi kallar inte det för fältexpertis.
Detta leder ofta till felaktig diagnostik och felaktiga riskbedömningar och prognoser.
Klienter, dvs. ungdomsvårdsmyndigheter och domstolar, föredrar naturligtvis experter som är mer benägna att i
efterhand bekräfta hjälpsystemets förutfattade meningar.
Därigenom begränsar de sig till ganska ytliga pseudotester och ignorerar i allmänhet motsägelsefulla resultat.
Så just det här området är tacksamt för människor som vill bli experter men som ännu inte har någon specialistkompetens
eftersom de också vet att om de skriver efter domarnas mun eller ungdomsmottagningen så kommer de att få nya uppdrag.
Sedan har vi barnskyddspersonalen som inte är tillräckligt utbildad för att arbeta med svårt stressade
eller till och med traumatiserade barn och som därför inte alls förstår vad som händer med barnen.
Hur man bygger upp en stödjande relation med dem för att antingen följa dem genom den svåra övergångsfasen eller, om nödvändigt,
förbereda dem för en återkomst till ursprungsfamiljen.
Och slutligen vårdinrättningar som prioriterar affärsintressen och ofta fördelar sina platser till barn som de
själva är överbelastade med på grund av särskilda krav.
Som jag sade tidigare leder detta ofta till paradoxala situationer där barn med särskilt svåra funktionsnedsättningar
som tas från sina familjer för att barnen inte har använt sig av terapeutisk hjälp eller inte har fått den -
det är inte lätt att hitta den - sedan också lämnas utan terapeutisk vård i fosterhemmet.
Och slutligen svagheterna i systemet.
Med andra ord, om en officiell utredning om ett barns välfärd genomförs aktiveras ett omfattande stödsystem, där vissa av
aktörerna inte är tillräckligt kvalificerade och som också är mottagligt för dolda konsensusskapande eller
strider om tolkningsföreträde, så att de berörda barnens vidare öde ofta liknar ett lotteri.
Barn som behöver hjälp försummas.
Andra barn är överväldigade eller till och med traumatiserade utan att behöva det.
Åtgärder som egentligen var avsedda att lätta på bördan för barn tenderar att bli ytterligare bördor.
Jag kommer till en sammanfattning - jag behöver ytterligare fem minuter för att sammanfatta huvudpunkterna.
Först och främst är det den plågsamma långsamheten i förfarandena.
De nuvarande institutionella och rättsliga ramvillkoren är så otillräckliga att det är nästan omöjligt att undvika
att lägga ytterligare tunga bördor på dessa utsatta barn.
Efter att barnen har omhändertagits dröjer det ofta länge innan beslut fattas och stödåtgärder sätts in, eftersom
handläggningen hos ungdomsmottagningar och domstolar ibland tar för lång tid på grund av överbelastning och resursbrist.
Psykologiska experter behöver då också ytterligare flera månader för att genomföra sin bedömning.
Detta innebär ofta att barnen måste byta fosterhem flera gånger: från det jourhem som står till förfogande
till ett första fosterhem, som sedan är överbelastat, och sedan ett andra fosterhem.
Detta leder ofta till ytterligare förseningar, med ytterligare bördor som uppstår när det också pågår ett brottmålsförfarande,
ett brottmålsförfarande mot föräldrarna eller tredje part, och familjerätterna då måste invänta resultatet av brottsutredningen.
För äldre barn kan det vara nödvändigt med psykologiska bedömningar.
Under den här tiden får de professionella hjälparna inte diskutera stressfaktorerna i detalj med barnen.
Du hamnar i trubbel med åklagarmyndigheten.
De får inte heller ha stödsamtal med barnen under den här tiden.
Möjligheterna att samarbeta med föräldrarna för en hållbar planering av vård- och
stödåtgärder är då alltid mycket begränsade.
Och om misstankarna mot föräldrarna senare visar sig vara ogrundade kan en oåterkallelig alienation redan
ha skett under tiden, särskilt när det gäller små barn, som till exempel i Worms övergreppsskandal.
De flesta av barnen kom inte hem igen.
Den andra punkten är det överflödiga hjälpsystemet.
Flera personer och institutioner med olika kvalifikationer är vanligtvis involverade i att klargöra
frågan om nödvändiga och lämpliga åtgärder för barnet.
I synnerhet föräldrarna som berörda parter i förfarandet med sina parter i förfarandet. Det är en part.
Sedan finns det domstolar, ungdomsvårdsbyråer, förmyndare för barn, psykologiska
experter, familjestöd och specialister på barnskydd.
Förseningar kan då uppstå på grund av meningsskiljaktigheter, som ofta leder till en tävling om tolkningsföreträde.
Å andra sidan kan man ofta observera ett dolt konsensusbyggande som sedan implementeras i lagstiftningen, även i
de bestämmelser som är mindre inriktade på barnens behov än på de professionella aktörernas fördelar.
När allt kommer omkring måste du komma ihåg att juridiska rådgivare, experter, vårdinrättningar,
familjestöd, de tjänar alla pengar på förfarandet.
Sådana beroenden leder till att man är beredd att acceptera arrangemang som inte i första hand tjänar barnets bästa.
Under tiden kommer det allt fler rapporter i medierna som pekar på misslyckanden på alla områden, med omfattande kritik av
myndigheterna, vars handlingskraft ibland verkar mindre som omsorg och mer som paternalism, eftersom personalen ofta är
dåligt utbildad och sedan faller tillbaka på lobbygruppernas berättelser eller standardargument i
informellt konsensusbyggande, som inte längre gör rättvisa åt detaljerna i det enskilda fallet.
Det är alla grundläggande beslut med textmoduler som ni nu kan utantill om ni läser motiveringarna.
Sedan har vi otillräcklig hänsyn till barns utsatthet.
För varje barn är omhändertagandet förknippat med svår psykologisk stress och försämring.
Upp till två tredjedelar av dessa barn har redan en hög stressnivå och är därför särskilt känsliga för dessa åtgärder.
Det bör inte ifrågasättas att omhändertagande av barn kan vara nödvändigt för att skydda dem.
Sådana åtgärder är dock endast försvarbara om barnen kan ges en långsiktig trygghet och om det säkerställs att
åtgärderna uppfyller de krav som dessa speciella barn ställer på sina vårdnadshavare i enskilda fall.
Under rådande förhållanden är dessa barns öde mer av ett lotteri, eftersom resultaten av sådana åtgärder inte är
särskilt uppmuntrande och systemets svagheter är uppenbara.
Och utöver eller efter de redan tunga bördorna i sin tidigare miljö konfronteras många av dessa barn dessutom
med bristerna i ett system som inte alls kan uppfylla sitt mandat att hjälpa till i denna form.
Och sist men inte minst, det har också varit mitt arbetsområde inom medicin, mitt intresseområde också: kvalitetsstyrning.
Så du kan inte förvänta dig kvalitetsmedvetenhet i dessa områden.
Det vill säga, domare säger i alla fall att vårt kvalitetsmått är överklagandeprocessen.
De talar om för oss när vi har gjort fel, vilket naturligtvis inte brukar förväntas i dessa områden.
Med andra ord, en bristande kvalitetsmedvetenhet.
Det finns för närvarande inga tecken på någon större reformiver inom detta område.
Det finns ingen kvalitetskontroll överhuvudtaget.
De som tjänar mest på denna icke-transparenta verksamhet är experter med otillräckliga
kvalifikationer och ovanligt höga inkomster.
Hammer har extrapolerat detta och kommit fram till totala expertkostnader på mer än två miljarder
euro per år, inte bara för att ta hand om barn.
Jag behöver inte förklara för er att detta inte är ett verk av ett stort antal individer, utan
resultatet av en mycket målinriktad lobbyverksamhet.
En annan kostnadsfaktor är naturligtvis vårdinrättningarna, som är särskilt intresserade av mycket stressade barn
på grund av de högre vårdavgifterna och naturligtvis behåller dessa barn hos sig så länge som möjligt.
De har sedan också sina egna psykologer, och de arbetar i denna institution och skriver naturligtvis
det som är gynnsamt för institutionens intressen.
Och de har heller inget större intresse, om jag får säga det avslutningsvis, av att på något sätt
stödja dessa barns kontakter med sina ursprungsfamiljer.
Tack för er uppmärksamhet och jag önskar er fortsatt framgång.
Känner du till några fall av olagligt frihetsberövande?
Ange dem sedan på vetopedia.org/en/en/withdrawal.
Du hittar länken under detta program.