На 8 март швейцарските избиратели ще гласуват по инициативата на SRG за намаляване на таксите "200 франка стигат!".
Като бивш дългогодишен служител на SRG бих искал да споделя с вас някои важни мисли.
Инициативата има за цел да намали таксата за радио- и телевизионни лицензи, известна като такса Serafe, от сегашните 335 швейцарски
франка на домакинство годишно на 200 швейцарски франка.
Какво оправдава медийната ни такса, която е най-високата в света?
Швейцария е много малка страна, но поради езиковото и културното си многообразие тя трябва да бъде
снабдявана с медии на четири различни национални езика.
Това струва пари, а SRG изпълнява тази обществена услуга в съответствие с Федералния
закон за радиото и телевизията (Закон за RTV).
Въпреки това все повече хора не са доволни от услугите на SRG и поради това вече не желаят да
плащат тази много висока радио- и телевизионна такса.
Каква е основната критика на тези медийни потребители?
Според Закона за РТВ лицензираните програми трябва "да изразяват по подходящ начин разнообразието от събития и гледни точки".
За съжаление обаче именно това изискване е пренебрегнато в SRG.
И тази критика не се отнася само до несъмнено идеологическия фон на журналистическата работа.
В частност става дума и за проблематичния подбор на теми или "неизбирането на теми".
Зад кулисите ми се наложи да наблюдавам с болка, че балансираното и широкообхватно отразяване, за съжаление, не е
желано в интерес на истинското формиране на общественото мнение.
По същия начин журналистическата работа не насърчава социалния дискурс, а прави всичко възможно да го
предотврати, въпреки че Швейцарският съвет по печата изрично е заявил, че това трябва да се пази.
В края на краищата медийните потребители искат да формират свое собствено мнение и не искат да
бъдат обвързани с готовия корсет от мнения на SRG.
Следващият впечатляващ опит показва какви сериозни последици може да има в нашето общество
непознаването на този всеобхватен информационен мандат:
Точно когато протоколите за коронавирусите на германския институт "Робърт Кох" - накратко протоколите на RKI - станаха публично
достояние през пролетта на 2024 г., попитах бивш колега от SRG и журналист кога SRF най-накрая ще се сети да докладва
за силно противоречивото съдържание на тези протоколи на RKI.
Нейният много проницателен и в същото време отрезвяващ отговор: "О, вече дори не го гледам, цялото нещо е история за мен".
Не, не е! Независимият орган по жалбите също стигна до заключението, че пропускът на SRG е нарушил
изискването за многообразие и е довел до небалансирано представяне на реакцията при пандемия.
Но става още по-лошо: SRG не е готова да приеме това решение и завежда дело във Федералния върховен съд.
Ето колко безнадеждна е SRG!
В крайна сметка можех само да отговоря на този журналист: "Ако стане неприятно, просто го потиснете,
заметете го под килима, не говорете повече за него?
Това ли е новият вид качествена журналистика, каквато сте превърнали в своя мисия и
каквато ще практикувате сериозно и занапред?"
В книгата си "В шестоъгълника на Бундесхаус - медиите" (Im Hexenkessel der Bundeshaus-Medien) описвам историята на този
личен опит и много други примери за журналистически провал.
За това колко много SRG се страхува от инициативата за намаляване на таксите и мисли как да спечели вота, свидетелстват например
многобройните публични събития под името "SRG Beizentour".
В действителност обаче SRG трябва да се запита как може да се възстанови доверието на обществеността в SRG.
В края на краищата това е един от основните елементи за бъдещия успех на SRG.
Безбройните писма от близки хора ми потвърждават, че това доверие е претърпяло сериозна загуба.
Тази загуба на доверие може да бъде поправена само чрез решителна промяна на отношението.
Това обаче изисква готовност да се върнем към Кодекса на журналистиката на Швейцарския съвет по печата, към
който швейцарската журналистика е неотменно ангажирана.
Докато тази готовност липсва и SRG продължава да мами по този начин, не бива да се
учудваме, че народът казва: "200 франка стигат!"