8. března budou švýcarští voliči hlasovat o iniciativě za snížení poplatků SRG "200 franků stačí!".
Jako bývalý dlouholetý zaměstnanec SRG bych se s vámi rád podělil o několik důležitých myšlenek.
Cílem této iniciativy je snížit rozhlasový a televizní poplatek - obecně známý jako poplatek Serafe -
ze současných 335 CHF na domácnost a rok na 200 CHF.
Čím jsou ospravedlněny naše mediální poplatky, které jsou zdaleka nejvyšší na světě?
Švýcarsko je velmi malá země, ale vzhledem ke své jazykové a kulturní rozmanitosti musí být
zásobována médii ve čtyřech různých národních jazycích.
To stojí peníze a SRG plní tento mandát veřejné služby v souladu se spolkovým zákonem o rozhlase a televizi (zákon o RTV).
Přesto je stále více lidí, kteří nejsou spokojeni se službami SRG, a proto již nejsou ochotni platit
tento velmi vysoký rozhlasový a televizní poplatek.
Jaká je hlavní kritika těchto mediálních konzumentů?
Podle zákona o RTV musí licencované pořady "přiměřeně vyjadřovat rozmanitost událostí a názorů".
Bohužel právě tento požadavek je v SRG trestuhodně zanedbáván.
A tato kritika se netýká jen jednoznačně ideologického pozadí novinářské práce.
Zejména jde také o problematický výběr témat nebo "nevybírání témat".
V zákulisí jsem musel sám bolestně pozorovat, že vyvážené a široce založené zpravodajství bohužel není v
zájmu skutečného formování veřejného mínění žádoucí.
Stejně tak novinářská práce nepodporuje společenský diskurz, ale snaží se mu zabránit, přestože Švýcarská
tisková rada výslovně prohlásila, že je třeba jej chránit.
Koneckonců mediální konzumenti si chtějí vytvářet vlastní názory a nechtějí být svázáni prefabrikovaným názorovým korzetem SRG.
Následující působivá zkušenost ukazuje, jak závažné důsledky může mít neznalost tohoto
komplexního informačního mandátu v naší společnosti:
Právě když se na jaře 2024 dostaly na veřejnost protokoly německého Institutu Roberta Kocha o koronavirech - zkráceně
protokoly RKI - zeptal jsem se bývalého kolegy a novináře z SRG, kdy SRF konečně napadne informovat
o velmi kontroverzním obsahu těchto protokolů RKI.
Její velmi pronikavá a zároveň střízlivá odpověď: "No, já už se na to ani nedívám, pro mě už je to celé minulost."
Ne, není! Nezávislý stížnostní úřad rovněž dospěl k závěru, že opomenutí SRG porušilo požadavek
rozmanitosti a vedlo k nevyvážené prezentaci reakce na pandemii.
Ale je to ještě horší: SRG se s tímto rozsudkem nehodlala smířit a podává žalobu ke Spolkovému nejvyššímu soudu.
Tak beznadějná je SRG!
Nakonec jsem tomu novináři mohl jen odpovědět: "Když se to stane nepříjemným, tak to prostě
potlačte, zametete to pod koberec, už o tom nemluvte?
Je toto nový druh kvalitní žurnalistiky, jak jste si ji stanovil za své poslání a jak ji budete vážně praktikovat i v budoucnu?"
Pozadí této osobní zkušenosti a řadu dalších příkladů novinářského selhání jsem popsal ve své
knize "Im Hexenkessel der Bundeshaus-Medien".
O tom, jak moc se SRG obává iniciativy za snížení poplatků a přemýšlí, jak získat hlasy, svědčí
například četné veřejné akce pod názvem "SRG Beizentour".
Ve skutečnosti by si však SRG měla položit otázku, jak obnovit důvěru veřejnosti v SRG.
Koneckonců by to byl jeden z naprosto zásadních prvků pro budoucí úspěch SRG.
Nesčetné dopisy od spoluobčanů mi potvrzují, že tato důvěra utrpěla vážnou ztrátu.
Tuto ztrátu důvěry lze napravit pouze rozhodnou změnou postoje.
To však vyžaduje ochotu vrátit se k novinářskému kodexu Švýcarské tiskové rady, k němuž se
švýcarská žurnalistika v konečném důsledku zavázala.
Dokud tato ochota chybí a SRG bude takto podvádět, nelze se divit, že lid říká: "200 franků stačí!".