8. märtsil hääletavad Šveitsi valijad SRG lõivude vähendamise algatuse "200 franki on piisav!" üle.
Endise kauaaegse SRG töötajana tahaksin jagada teiega mõningaid olulisi mõtteid.
Algatuse eesmärk on vähendada raadio- ja televisioonilitsentsitasu - üldtuntud kui Serafe'i tasu -
praeguselt 335 CHF-lt majapidamise kohta aastas 200 CHF-ni.
Mis õigustab meie meediatasu, mis on kaugelt kõige kõrgem maailmas?
Šveits on väga väike riik, kuid oma keelelise ja kultuurilise mitmekesisuse tõttu peab ta olema
varustatud meediaga neljas erinevas riigikeeles.
See maksab raha ja SRG täidab seda avaliku teenuse osutamise ülesannet vastavalt
raadio- ja televisiooniseadusele (RTV-seadus).
Siiski on üha rohkem inimesi, kes ei ole rahul SRG teenustega ja ei ole seetõttu enam valmis
maksma seda väga kõrget raadio- ja televisioonitasu.
Mis on nende meediatarbijate peamine kriitika?
Vastavalt RTV seadusele peavad litsentsitud programmid "piisavalt väljendama sündmuste ja vaadete mitmekesisust".
Kahjuks on aga just see nõue SRG-s kuritegelikult tähelepanuta jäetud.
Ja see kriitika ei puuduta ainult ajakirjandusliku töö ilmselgelt ideoloogilist tausta.
Eelkõige on tegemist ka problemaatilise teemavalikuga või "teemade mittevalikuga".
Kulisside taga pidin ma ise valusalt tähele panema, et tasakaalustatud ja laiapõhjalist aruandlust ei taheta
kahjuks tõelise avaliku arvamuse kujundamise huvides.
Samamoodi ei edenda ajakirjanduslik töö ühiskondlikku diskursust, vaid teeb kõik endast oleneva, et seda
vältida, kuigi Šveitsi Pressinõukogu on selgesõnaliselt deklareerinud, et seda tuleb kaitsta.
Lõppude lõpuks tahavad meediatarbijad ise oma arvamust kujundada ja ei taha, et neid
seotaks SRG ette valmistatud arvamuskorsetti.
Järgmine muljetavaldav kogemus näitab, millised tõsised tagajärjed võivad olla meie
ühiskonnas selle kõikehõlmava teabemandaadi eiramisel:
Just siis, kui Saksa Robert Kochi Instituudi koronaviiruse protokollid - lühidalt RKI protokollid - said 2024. aasta kevadel
avalikuks, küsisin ühelt endiselt SRG kolleegilt ja ajakirjanikult, millal SRF lõpuks ometi mõtleb nende RKI
protokollide äärmiselt vastuolulise sisu kajastamisele.
Tema väga paljastav ja samas kainestav vastus: "Oh, ma isegi ei vaata seda enam, kogu see asi on minu jaoks ajalugu."
Ei, ei ole! Sõltumatu kaebuste asutus jõudis samuti järeldusele, et SRG tegevusetus rikkus mitmekesisuse nõuet ja
viis pandeemiareaktsiooni tasakaalustamata esitamiseni.
Kuid asi läheb veelgi hullemaks: SRG ei olnud valmis seda otsust aktsepteerima ja kaebab asja föderaalsesse ülemkohtusse.
Nii lootusetu on SRG!
Lõpuks sain sellele ajakirjanikule vastata vaid: "Kui see muutub ebameeldivaks, siis suruge see lihtsalt
maha, pühkige see vaiba alla, ärge rääkige sellest enam?
Kas see on uus kvaliteetajakirjandus, nagu te olete selle oma missiooniks võtnud ja
nagu te seda ka tulevikus tõsiselt harrastate?"
Selle isikliku kogemuse tausta ja arvukalt muid näiteid ajakirjanduse ebaõnnestumise kohta dokumenteerin
oma raamatus "Im Hexenkessel der Bundeshaus-Medien".
Seda, kui väga SRG kardab lõivude vähendamise algatust ja mõtleb, kuidas hääletust võita, näitavad näiteks
arvukad avalikud üritused "SRG Beizentour" nime all.
Tegelikkuses peaks SRG aga küsima endalt, kuidas saab taastada avalikkuse usalduse SRG vastu.
Lõppude lõpuks oleks see üks absoluutselt keskseid elemente SRG tulevase edu jaoks.
Lugematud kirjad kaasinimestelt kinnitavad, et see usaldus on kandnud tõsist kahju.
Seda usalduse kaotust saab parandada ainult otsustava suhtumise muutmisega.
See eeldab aga valmisolekut pöörduda tagasi Šveitsi Pressinõukogu ajakirjanduskoodeksi juurde, millele
Šveitsi ajakirjandus on lõppkokkuvõttes pühendunud.
Seni, kuni see valmisolek puudub ja SRG jätkab sellist pettust, ei tohiks imestada, et rahvas ütleb: "200 franki on piisav!".