8. martā Šveices vēlētāji balsos par SRG nodevu samazināšanas iniciatīvu "200 franku pietiek!".
Kā bijušais ilggadējais SRG darbinieks vēlos dalīties ar jums dažās svarīgās domās.
Iniciatīvas mērķis ir samazināt radio un televīzijas licences maksu, ko parasti dēvē par Serafe maksu, no
pašreizējiem 335 Šveices frankiem par mājsaimniecību gadā līdz 200 Šveices frankiem.
Kas attaisno mūsu mediju maksu, kas ir visaugstākā pasaulē?
Šveice ir ļoti maza valsts, taču tās valodu un kultūru daudzveidības dēļ tai ir jānodrošina
plašsaziņas līdzekļi četrās dažādās valsts valodās.
Tas maksā naudu, un SRG pilda šo sabiedrisko pasūtījumu saskaņā ar Federālo likumu par radio un televīziju (RTV likums).
Tomēr ir arvien vairāk cilvēku, kuri nav apmierināti ar SRG pakalpojumiem un tādēļ vairs nevēlas maksāt
šo ļoti augsto radio un televīzijas abonēšanas maksu.
Kāda ir šo mediju patērētāju galvenā kritika?
Saskaņā ar RTV likumu licencētajām programmām ir "pienācīgi jāatspoguļo notikumu un viedokļu daudzveidība".
Diemžēl tieši šī prasība SRG ir noziedzīgi ignorēta.
Un šī kritika nav saistīta tikai ar žurnālistikas darba nepārprotami ideoloģisko fonu.
Jo īpaši tas attiecas arī uz problemātisko tēmu izvēli vai "tēmu neizvēlēšanu".
Aizkulisēs man pašam nācās sāpīgi novērot, ka līdzsvarota un plaša mēroga reportāža diemžēl nav
vēlama patiesas sabiedriskās domas veidošanas interesēs.
Tāpat arī žurnālistika neveicina sociālo diskursu, bet dara visu, kas ir tās spēkos, lai to novērstu, lai gan Šveices
Preses padome ir skaidri paziņojusi, ka tas ir jāaizsargā.
Galu galā plašsaziņas līdzekļu patērētāji vēlas paši veidot savu viedokli un nevēlas būt
piesaistīti SRG sagatavotajam viedokļu korsetam.
Par to, kādas nopietnas sekas mūsu sabiedrībā var radīt šī visaptverošā informācijas pilnvarojuma
nezināšana, liecina šāda iespaidīga pieredze: .
Tikko Vācijas Roberta Koha institūta koronavīrusa protokoli - saīsinājumā RKI protokoli - 2024. gada pavasarī kļuva publiski
pieejami, es jautāju kādam bijušajam SRG kolēģim un žurnālistam, kad SRF beidzot domās par
ziņošanu par šo RKI protokolu ļoti pretrunīgo saturu.
Viņas ļoti trāpīgā un reizē atskurbinošā atbilde: "Ak, es to vairs pat neskatos, tas viss man ir vēsture."
Nē, tā nav! Neatkarīgā sūdzību izskatīšanas iestāde arī secināja, ka SRG bezdarbība ir pretrunā daudzveidības prasībai
un ir radījusi nesabalansētu pandēmijas seku atspoguļojumu.
Taču situācija kļūst vēl sliktāka: SRG nebija gatava pieņemt šo spriedumu un vērsās Federālajā Augstākajā tiesā.
Lūk, cik bezcerīga ir SRG!
Beigu beigās es varēju tikai atbildēt šim žurnālistam: "Ja tas kļūst nepatīkami, vienkārši to
noklusējiet, noslaukiet zem paklāja, vairs par to nerunājiet?
Vai tā ir jaunā kvalitatīvā žurnālistika, kādu jūs esat izvirzījis par savu misiju un kādu
jūs nopietni turpināsiet praktizēt arī turpmāk?"
Šo personīgo pieredzi un daudzus citus žurnālistikas neveiksmju piemērus es dokumentēju savā
grāmatā "Im Hexenkessel der Bundeshaus-Medien".
Par to, cik ļoti SRG baidās no nodevu samazināšanas iniciatīvas un domā, kā uzvarēt balsojumā, liecina, piemēram,
daudzie publiskie pasākumi ar nosaukumu "SRG Beizentour".
Tomēr patiesībā SRG būtu jājautā sev, kā atjaunot sabiedrības uzticību SRG.
Galu galā tas būtu viens no galvenajiem SRG nākotnes veiksmes elementiem.
Neskaitāmas vēstules no līdzcilvēkiem apliecina, ka šis uzticības fonds ir cietis nopietnus zaudējumus.
Šo uzticības zudumu var novērst tikai ar izlēmīgu attieksmes maiņu.
Tomēr tas prasa vēlmi atgriezties pie Šveices Preses padomes Žurnālistikas kodeksa, ko
Šveices žurnālistika ir apņēmusies ievērot.
Kamēr šāda vēlme nebūs un SRG turpinās šādi krāpties, nevajadzētu brīnīties, ka tauta saka: "200 franku ir pietiekami!".