Den 8. mars skal sveitserne stemme over SRGs initiativ "200 franc er nok!".
Som tidligere mangeårig ansatt i SRG vil jeg gjerne dele noen viktige tanker med dere.
Initiativet tar sikte på å redusere radio- og TV-lisensen - også kjent som Serafe-avgiften - fra
dagens 335 CHF per husstand per år til 200 CHF.
Hva rettferdiggjør vår medieavgift, som er den desidert høyeste i verden?
Sveits er et svært lite land, men på grunn av det språklige og kulturelle mangfoldet må landet også
forsyne seg med medier på fire forskjellige nasjonalspråk.
Dette koster penger, og SRG oppfyller dette public service-mandatet i henhold til den
føderale loven om radio og fjernsyn (RTV-loven).
Likevel er det stadig flere som ikke er fornøyde med SRGs tjenester, og som derfor ikke lenger er
villige til å betale den svært høye radio- og TV-lisensen.
Hva er hovedkritikken mot disse medieforbrukerne?
Ifølge RTV-loven skal lisensierte programmer "gi tilstrekkelig uttrykk for mangfoldet av hendelser og synspunkter".
Men dessverre er det nettopp dette kravet som blir forsømt på en kriminell måte i SRG.
Og denne kritikken handler ikke bare om en umiskjennelig ideologisk bakgrunn for det journalistiske arbeidet.
Det handler også om det problematiske valget av temaer eller "ikke-valg av temaer".
I kulissene måtte jeg smertelig konstatere at balansert og bredt anlagt journalistikk dessverre ikke er
ønsket av hensyn til en reell offentlig meningsdannelse.
På samme måte fremmer ikke journalistisk arbeid samfunnsdebatten, men gjør alt som står i dens makt for å
forhindre den, selv om det sveitsiske presserådet uttrykkelig har erklært at dette må ivaretas.
Mediekonsumenter ønsker tross alt å danne seg sine egne meninger og vil ikke bindes inn i SRGs prefabrikerte meningskorsett.
Følgende imponerende erfaring viser hvilke alvorlige konsekvenser manglende kjennskap til dette
omfattende informasjonsmandatet kan få i samfunnet vårt:
Da det tyske Robert Koch-instituttets koronavirusprotokoller - forkortet RKI-protokollene - ble offentliggjort våren 2024,
spurte jeg en tidligere SRG-kollega og journalist når SRF endelig ville tenke på å rapportere om det
svært kontroversielle innholdet i disse RKI-protokollene.
Hennes meget innsiktsfulle og samtidig tankevekkende svar: "Å, jeg ser ikke engang på det lenger, det hele er historie for meg."
Nei, det er det ikke! Også PFU konkluderte med at SRGs utelatelse brøt med kravet til mangfold og førte
til en ubalansert fremstilling av pandemihåndteringen.
Men det blir enda verre: SRG var ikke villig til å godta denne dommen og tar saken videre til den føderale høyesterett.
Så håpløs er SRG!
Til slutt kunne jeg bare svare journalisten: "Hvis det blir ubehagelig, er det bare å undertrykke
det, feie det under teppet, ikke snakke mer om det?
Er dette den nye kvalitetsjournalistikken, slik dere har gjort den til deres oppgave og som dere
for alvor vil fortsette å praktisere i fremtiden?"
Bakgrunnen for denne personlige erfaringen og en rekke andre eksempler på journalistisk svikt
dokumenterer jeg i boken "Im Hexenkessel der Bundeshaus-Medien".
Hvor mye SRG frykter avgiftsreduksjonsinitiativet og tenker på hvordan de skal vinne avstemningen, viser for eksempel de
mange offentlige arrangementene under navnet "SRG Beizentour".
I realiteten bør SRG imidlertid spørre seg selv hvordan publikums tillit til SRG kan gjenopprettes.
Dette vil tross alt være et av de helt sentrale elementene for SRGs fremtidige suksess.
Utallige brev fra medmennesker bekrefter at denne tilliten har lidd et alvorlig tap.
Dette tillitstapet kan bare rettes opp ved en avgjørende holdningsendring.
Dette krever imidlertid at man er villig til å gå tilbake til det sveitsiske presserådets journalistkodeks, som sveitsisk
journalistikk i siste instans er forpliktet til å følge.
Så lenge denne viljen forblir fraværende og SRG fortsetter å jukse på denne måten, bør det
ikke overraske at folket sier: "200 franc er nok!"