En 76-dobling af grænseværdien for radioaktivitet ville forårsage nøjagtig samme arvelige
skader som denne relativt svage sender i en landsby.
Man skal forestille sig, hvad det betyder:
Når det drejer sig om radioaktivitet, er sundhedsbeskyttelsen der af gode grunde, og det er forbudt.
Det er tilladt inden for mobiltelefoni.
Men når der er mobilstråling, er det jo ikke kun et øjeblik, men det varer jo i længere tid.
Og så kan De vel forestille Dem, hvad der sker.
Musklerne, især omkring arterierne, trækker sig sammen.
Nervecellerne viderefører impulser; hvis det drejer sig om en smertenerve, vil De opleve vedvarende smerter.
Denne vedvarende smerte kan – desværre må jeg sige – blive så voldsom, at der i ekstreme tilfælde har været mennesker,
der ikke længere kunne holde det ud og begik selvmord.
Mange tak for den venlige introduktion.
Det er rigtig sødt.
Selv i et videnskabsprogram på Bayrischer Rundfunk blev det hævdet: Mobilstråling kan slet ikke være skadelig, for
energien – det vil sige kvanteenergien, som vi har hørt – er alt for lav til at nedbryde kemiske forbindelser.
Så det kan ikke være skadeligt.
Undskyld, men den slags vrøvl bliver hos os spredt selv af de statslige medier. Og ikke kun af Bayrischer Rundfunk.
Man bør jo vide, at biologiske virkninger ikke kun skyldes kemiske processer, men at visse stoffer og
proteiner – alene på grund af deres fysiske form og deres fysiske virkning – er biologisk aktive.
Og til fysikerne blandt jer: Måske er begrebet »Van der Waals-kræfter« interessant, da deres energi ligger netop i
det frekvensområde for mobiltelefoni, som vi taler om her.
Men selv uden kendskab til fysik kan man forstå, hvad der sker.
Lad os se på en celle.
Det her på billedet er en blå kugle, en celle omgivet af en cellemembran.
Denne cellemembran adskiller det ydre område uden for cellen, som for det meste er fyldt med positivt ladede partikler.
Her har jeg markeret calciumioner med små gule kugler, men det er ikke kun calcium – der er også kalium og en række andre.
Cellen indeholder hovedsageligt negative partikler, f.eks. klor.
Og ligesom i „Königskinder“ vil de negativt ladede partikler tiltrækkes af de positive og omvendt, men de
kan ikke nå hinanden, fordi cellemembranen er i vejen.
Men cellemembranen har jo huller.
Huller, der hver især kun lader én type partikler passere.
De røde prikker her er huller, som kalcium kan trænge igennem.
Der findes andre, der lader kalium passere, og atter andre til andre stoffer osv., men normalt er disse porer tilstoppede.
Blokeret af komplekse molekyler, proteiner, som netop forhindrer calciumionerne i at trænge ind.
Hvis man ser nærmere på, hvordan disse huller er tilstoppede, kan man se, at det er spiralformede partikler.
Og spiralerne holdes i form, fordi ladningerne ikke er jævnt fordelt, men tiltrækker hinanden.
Og derfor kan spiralen ikke vikle sig op.
Men hvis vi nu udsætter den for stråling, kommer spiralen til at svinge – for fysikere: i torsionssvingninger.
Og så kan det ske, at svingningen bliver så kraftig, at de ladede partikler kommer for langt fra hinanden til at kunne
tiltrække hinanden tilstrækkeligt, dvs. at spiralen opløses.
Det ses her.
I cellemembranen, altså i sådanne calciumkanaler, ser det sådan ud:
I en sådan kanal er der spiraler; jeg har kun tegnet to her, men i virkeligheden er der fire.
Når strålingen rammer dem, kan disse spiraler under visse omstændigheder, hvis strålingen er stærk nok,
opløses, miste deres stivhed, og calciumionerne – de positivt ladede calciumpartikler – kan strømme ind.
Det er i sig selv ikke noget usædvanligt, for når man f.eks. spænder en muskel, strømmer der calcium ind i muskelcellerne.
Det vil sige, at calcium får muskelcellerne til at trække sig sammen.
I nerveceller sørger calcium for, at en nerveimpuls videreføres, så der er ikke noget problem.
Men når der er mobilstråling, er det jo ikke kun et øjeblik, men det varer jo i længere tid.
Og så kan De vel forestille Dem, hvad der sker.
Musklerne, især omkring arterierne, trækker sig sammen.
Nervecellerne viderefører impulser; hvis det er en smertenerve, vil De opleve vedvarende smerter.
Denne vedvarende smerte kan – desværre må jeg sige – blive så alvorlig, at der i ekstreme tilfælde har været mennesker,
der ikke længere kunne holde det ud og begik selvmord.
Det er desværre sådan; jeg kender til flere sådanne tilfælde, det er forfærdeligt.
Okay, hvad sker der så, når calciumet trænger ind i cellen?
Derefter udløses en hel række reaktioner.
Disse reaktioner – her har jeg kun vist én af kæderne, men der er flere.
Det vigtige er slutpunktet ved de blå kasser.
Her kan man se, at der opstår frie radikaler og oxidativt stress.
Og denne oxidative stress består af meget aggressive kemiske forbindelser, der blandt andet angriber arvematerialet – DNA'et.
Det er for øvrigt, hvad angår det endelige resultat, blevet undersøgt i utallige forsøg for mange, mange år siden.
Jeg tror, der findes langt over 100 videnskabelige artikler, der undersøger denne effekt.
Og lige nu er der igen en højkonjunktur, hvor der løbende, næsten hver uge, udkommer nye arbejder inden for dette område.
Den mest kendte undersøgelse var den såkaldte »Reflex-undersøgelse«, som EU havde bestilt, og som derefter
vakte stor opmærksomhed i offentligheden og blev bekæmpet af industrien – med utrolige bagvaskelser og grimme ting.
Det vil vi ikke komme ind på nu, men måske min nabo, hr. Scheidsteger.
Ja, disse kemiske reaktioner fører, som sagt, blandt andet til genetiske ændringer, og
disse genetiske ændringer har to mulige udfald.
Enten kræft eller dårlige gener til den næste generation.
Lad os først se nærmere på, hvordan man kan kvantificere arvelige skader.
Man kan selvfølgelig undersøge DNA'et i de enkelte celler for at se på skaderne.
Vi har for nylig opnået noget, som folk ikke troede var muligt.
Som De ved, organiseres arvemassen i kromosomer inden celledelingen.
Hvis DNA'et, arvemassen, er beskadiget, opstår der også beskadigede kromosomer.
Og der er en type, der er særlig interessant, nemlig de såkaldte dizentriske kromosomer.
De anvendes i undersøgelser af radioaktivitet for at fastslå, hvilken radioaktiv dosis personen har modtaget.
Det er vigtigt at vide, at dizentriske kromosomer stort set kun opstår som følge af stråling – ikke på grund af
kemiske påvirkninger eller andre miljømæssige faktorer, men udelukkende på grund af stråling.
Og derfor er det også retligt anerkendt, at antallet eller hyppigheden af dicentriske kromosomer
er et pålideligt mål for radioaktiv bestråling.
Vi, altså en gruppe, hvor flere af os er til stede her, har sammenlignet to landsbyer.
I den ene landsby stod der en mobilmast, som ikke engang var særlig høj, og i den anden var der ingen.
Ellers blev befolkningen eller den undersøgte del af befolkningen sammenlignet indgående, præcis
som man gør det i forbindelse med radioaktivitet.
Det vil sige, at man ville have et meget præcist billede af folks helbredshistorik, deres
spisevaner og alt helt ned til deres forbrug af ost.
Og han har netop udvalgt et passende antal personer.
Hos de personer, der blev udsat for stråling – som sagt en helt almindelig, ikke særlig kraftig mobiltelefonmast på taget af et
hus i landsbyen – forårsagede det kromosomafvigelser, som ville opstå, hvis der var tale om radioaktiv stråling,
svarende til en eksponering på 76 år ved grænseværdien.
Eller sagt på en anden måde:
Selvom den (radioaktive) stråling kun var til stede i meget høj koncentration i et år – ville en overskridelse af grænseværdien
for radioaktivitet på 76 gange forårsage nøjagtig samme arvelige skader som denne relativt svage sender i en landsby.
Man må forestille sig, hvad det betyder.
Når det drejer sig om radioaktivitet, er der af gode grunde sundhedsbeskyttelse, og det er forbudt.
Det er tilladt inden for mobiltelefoni.
Lad os lige vende tilbage til det – hvad betyder det i praksis?
Den ene ende er kræft; det har vi allerede talt om.
Der findes et utal af undersøgelser, der undersøger kræft forårsaget af mobilstråling.
Jeg har her kun fremhævet et par af de vigtigste – måske de mest berømte.
Den første er fra Hardell, der specifikt har undersøgt, om der er en øget forekomst af hjernetumorer, når
folk taler i mobiltelefon med den mod øret – eller ej?
Og han har fundet ud af:
Der er en øget forekomst af hjernetumorer, og nemlig sådan, at hvis man taler i telefon med højre hånd,
opstår de på højre side, og hvis man taler i telefon med venstre hånd, opstår de på venstre side.
Det andet punkt her fra National Toxicology Program.
Det er ligeledes en undersøgelse, der er bestilt af staten, af den amerikanske stat.
Man har bestrålet flere tusinde mus og rotter og konstateret, at visse kræftformer er opstået som følge af stråling.
Statistisk set fuldstændig korrekt dokumenteret.
I disse undersøgelser har man altså været udsat for relativt kraftig stråling.
Så sagde vi: »Nå ja, hos os er strålingen jo meget svagere.«
Derfor har fru Belpoggi i Italien foretaget de samme undersøgelser med strålingsniveauer, der lå lidt
over vores grænseværdi og også langt under vores grænseværdi, og er kommet frem til det samme resultat.
Det vil sige, at det er påvist, at der opstår kræft hos dyr, især hos rotter, selv langt under vores grænseværdi
– ganske vist kun visse kræftformer, men det er da noget.
Og professor Lin arbejdede oprindeligt i mobilbranchen.
På baggrund af disse eksperimenter sagde han: »Nu står det uomtvisteligt fast: Mobilstråling forårsager kræft!«
Man kan se nærmere på dette i en anden undersøgelse, som også bygger på officielle engelske data.
I Storbritannien er der forskel på de forskellige myndigheder...
Undskyld, det havde jeg helt glemt – vi skal stadig hen til Belpoggi:
Den dosis, som folk har fået, hænger endda lineært sammen med sandsynligheden for, at dyrene har fået kræft.
Men lad os nu vende tilbage til den engelske undersøgelse; det er data fra det engelske sundhedsministerium.
De har undersøgt grad 4-gliomer, altså særligt aggressive hjernetumorer, som praktisk talt altid er dødelige.
Man har inddelt dem efter de forskellige hjerneområder.
Den grønne kurve viser de fleste hjerneområder, som ikke har ændret sig ret meget gennem årene.
Den røde kurve vedrører kun frontallappen, som strækker sig ud til siden, samt sidelapperne.
Og siden indførelsen af mobiltelefoni er antallet steget kraftigt.
Desværre slutter min statistik ret tidligt.
Det skyldes min dovenskab, at jeg ikke har opdateret dataene siden da, men vi fortsætter.
Godt, det var kræfttilfældene.
Man kan jo sige, at hvis man selv vælger at udsætte sig for stråling – og man kan jo i det mindste undgå en del af den –
men kun en del – så er det ens egen skyld, hvis man får kræft.
Det er kynisk, men det er noget, man ofte får at høre.
Der, hvor man bestemt ikke kan finde nogen undskyldning, er den skade, der påføres den næste generation.
Vi har gennemført en undersøgelse med 7.000 bestrålede smågrise og cirka 10.000 ikke-bestrålede.
Præcis i den måned – ja, netop i den måned – hvor strålingen begyndte, begyndte de drægtige søer at føde misdannede smågrise.
Her har jeg optaget nogle af dem.
Det minder meget om »Contergan«.
Man skal vide, at denne stråling, der i gennemsnit lå på nogle få hundrede mikrowatt pr. m², højst – og det er
endda officielt målt – nåede op på 1.200 mikrowatt pr. m².
Vores grænseværdi ligger på 10 millioner!
Men med denne svage stråling får de disse misdannelser.
Og hvis jeg kun tager dem med, der er synlige ved fødslen – ikke de indre organer, men dem, man kan
se med det samme – så har vi 1 % skadede smågrise.
De skal vide, at svin genetisk set ligner mennesker meget.
Og det gælder ikke kun svin; hos kvæg ser vi misdannelser.
Det vil sige, det går gennem dyreriget.
Det har vi også observeret hos planter.
Jeg har ingen billeder til det her.
Nu vil jeg bede Dem om at overveje følgende:
Vi kunne have et mobiltelefonnet, der klarer sig med en brøkdel af strålingen.
Er der nogen af os, der kan forklare, hvordan det fungerer i praksis?
Den nuværende metode er billigere og giver større overskud for operatørerne.
Er det virkelig det, vi vil?
Det vil sige, risikerer vi, at 1 % af vores efterkommere får synlige skader, bare for at det bliver billigere?
Husk, at det her kun drejer sig om de synlige skader.
De fødes ikke hos mennesker.
Det er trist at sige det, men det er sådan, at disse børn bliver aborteret.
De vil ikke finde dem i nogen statistik.
Men er det det, vi ønsker?
Er det virkelig det, vi vil, bare for at det skal blive billigt?
Mange tak for Deres opmærksomhed.